Робърт Луис Стивънсън
Нови хиляда и една нощ

Превод от английски: Борис Миндов, 1979

chitanka.info

ЧАСТ ПЪРВА

КЛУБЪТ НА САМОУБИЙЦИТЕ

РАЗКАЗ ЗА МЛАДЕЖА С КРЕМ-ПИТИТЕ

Докато живееше в Лондон, изисканият принц Флоризел Бохемски спечели симпатиите на всички със своите изтънчени обноски и всестранно великодушие. Той беше изключителен човек, дори ако се съди от малкото, което се знаеше за него; а то бе само незначителна частица от това, което действително вършеше. Макар и обикновено благ по характер и свикнал да гледа на света с философското хладнокръвие на орач, принцът на Бохемия имаше известна слабост към живот, по-рискован и ексцентричен, отколкото се полага на човек с произход като неговия. От време на време, когато изпаднеше в лошо настроение и в никой от лондонските театри не представяха пиеса, на която да може да се посмее, а годишното време беше неподходящо за лов, риболов и стрелба, където превъзхождаше всичките си съперници, той повикваше своя довереник и началник на конюшните полковник Джералдин и му заповядваше да бъде готов за вечерна разходка. Началникът беше млад офицер, сърцат и дори смел до безумие. Той посрещаше с радост това съобщение и побързваше да се приготви. От дълга практика и многостранно познаване на живота бе придобил необикновената способност да се дегизира: умееше да нагоди не само лицето и държането си, но и гласа, и едва ли не мислите си към тия на човек с каквото и да е положение, характер или националност; по този начин отклоняваше вниманието от принца и понякога издействуваше достъп на двамата до странни обществени съсловия. Тези приключения оставаха тайна за гражданските власти; благодарение на несмутимата смелост на единия и будния, находчив ум и рицарската преданост на другия, те бяха преминали много опасни изпитания, и с течение на времето взаимното им доверие растеше.

Една мартенска вечер силна суграшица ги принуди да се приютят в пивницата „Стрида“ в непосредствено съседство с Лестър скуер. Полковник Джералдин беше облечен и гримиран като обеднял представител на печата, а принцът, както винаги, бе променил външността си с помощта на фалшиви бакенбарди и чифт големи залепени вежди. Те му придаваха космат и загрубял вид, който беше най-непроницаемата маскировка за човек, изтънчен като него. Така пременени, принцът и неговият спътник спокойно си посръбваха бренди със сода.

Пивницата беше пълна с клиенти — мъже и жени, но при все че не един от тях се опита да завърже разговор с нашите търсачи на приключения, никой не представляваше интерес за по-близко запознанство. Тук се бе събрала най-долната и пошла утайка на лондонското общество, а принцът вече започваше да се прозява и цялото това приключение взе да му дотяга, когато двукрилата врата рязко се отвори и в пивницата влезе млад човек, последван от двама слуги. Всеки от слугите носеше голям поднос с крем-пити, чиято покривка веднага махнаха, и младежът обиколи всички присъствуващи, канейки всекиго с пресилена любезност да си вземе от сладкишите. Едни със смях приемаха предложението му, други отказваха твърдо и дори грубо. Във втория случай новодошлият неизменно изяждаше сам питата, съпровождайки това с повече или по-малко духовита забележка.

НаЙ-после той се приближи до принц Флоризел.

— Сър — каза младежът с дълбок поклон, подавайки същевременно питата между палеца и показалеца си, — ще направите ли удоволствие на един съвсем непознат? За качеството на този сладкиш мога да ви гарантирам, тъй като от пет часа насам съм изял двайсет и седем парчета.

— За мен — отговори принцът — е важно не толкова естеството на подаръка, колкото чувството, с което той се поднася.

— Чувството, сър — отвърна младежът, като се поклони отново, — е шега.

— Шега ли? — учуди се Флоризел. — А с кого възнамерявате да се шегувате?

— Не съм дошъл тук да излагам мислите си — отвърна събеседникът му, — а да раздам тези крем-пити. Ако добавя, че аз от все сърце се включвам като обект на тази шега, надявам се, че ще задоволя любопитството ви и ще ви омилостивя. В противен случай ще ме принудите да изям двайсет и осмата, а, откровено казано, до гуша ми е дошло от тази игра.

— Вие ме трогвате — рече принцът, — и на драго сърце бих ви избавил от това затруднение, само че при едно условие. Ако заедно с моя приятел изядем сладкишите ви — каквото желание естествено никой от нас няма, — искаме за отплата да вечеряте с нас.

Младежът като че ли се замисли.

— Остават ми още няколко дузини — произнесе той най-после, — тъй че ще се наложи да споходя още няколко пивници, докато свърша моята важна работа. Това ще ми отнеме доста време, и ако сте гладни…

Принцът го прекъсна с вежлив жест.

— Аз и приятелят ми ще ви придружим — каза той, — защото вашият много приятен начин за прекарване на вечерта вече силно ни заинтригува. А сега, след като предварителните условия са уговорени, позволете ми да подпиша мирния договор от името на двама ни.

И принцът излапа питата с възможното най-голямо изящество.

— Много е вкусна — рече той.

— Виждам, че разбирате от такива неща — отвърна младежът. Полковник Джералдин също удостои с вниманието си сладкиша, и тъй като всички в пивницата бяха вече приели или отказали да вкусят от това лакомство, младежът с крем-питите ги поведе към друго подобно заведение. Двамата слуги, изглежда свикнали със странното си задължение, незабавно го последваха, а принцът и полковникът, уловени под ръка и разменяйки си усмивки, тръгнаха най-отзад. В този строй компанията обиколи и други пивници, където се разигра същата сцена, както описаната вече — едни отказваха, други се възползуваха от любезната подвижна черпня, а всяка неприета крем-пита младежът изяждаше сам.

На излизане от третото заведение младият човек преброи припасите си. Оставаха само девет сладкиша — три на едната табла и шест на другата.

— Господа — обърна се той към двамата си нови спътници, — не искам да бавя повече вечерята ви. Сигурен съм, че сте гладни. Чувствувам се особено задължен към вас. И в този велик за мене ден, когато завършвам безумния си живот с най-очебийната си глупост, искам да бъда коректен към тия, които ми оказват морална подкрепа. Господа, няма да ви карам да чакате повече. Макар и разбит физически от предишните си разточителства, с риск на живота си слагам край на всякакви задръжки.

С тези думи той напъха в устата си една по една останалите девет пити и ги изгълта на един дъх. После се обърна към слугите и им даде две златни лири.

— Дължа ви благодарност — каза им той — за вашето изключително търпение.

И ги освободи, като се поклони всекиму. Няколко секунди стоя загледан в кесията, от която току-що бе платил на своите помощници, после със смях я захвърли насред улицата и заяви, че е готов за вечеря.

В един малък френски ресторант в Сохо, известно време ползувал се с преувеличена слава, но вече започнал да запада, в отделно сепаре на третия етаж тримата приятели вечеряха богато, изпиха три-четири бутилки шампанско и разговаряха по най-банални въпроси. Младежът беше непринуден и весел, но се смееше по-гръмко, отколкото подобава на един възпитан човек, ръцете му трепереха силно, а гласът придобиваше внезапно неочаквани интонации, явно против волята му. Когато изядоха десерта и тримата запалиха пури, принцът се обърна към младежа със следните думи:

— Надявам се, че ще ме извините за любопитството. Видяното ми се понрави доста, ала много ме учуди. Не искам да бъда нескромен, но трябва да ви кажа, че двамата с приятеля ми сме хора, на които може спокойно да се довери тайна. Ние самите имаме много тайни, които непрекъснато разкриваме на недостойни за това хора. И ако, както предполагам, вашата история е чудата, не се стеснявайте пред нас, защото сме двама от най-големите чудаци в Англия. Аз се казвам Годол, Теофилъс Годол; приятелят ми е майор Алфред Хемърсмит — поне под такова име желае да бъде известен. Ние прекарваме живота си изцяло в търсене на необичайни приключения, и няма нищо необичайно, което да не ни допадне.

— Вие ми харесвате, мистър Годол — отвърна младежът, — инстинктивно ми вдъхвате доверие и нямам нищо против вашия приятел майора, който, както подразбирам, е дегизиран благородник. Във всеки случай уверен съм, че не е военен.

Полковникът се усмихна на този комплимент за съвършенството на изкуството му, а младежът продължи още по-оживено:

— Имам много причини да не разказвам историята си. Може би именно затова и ще ви я разкажа. Във всеки случай, струва ми се, горите от такова желание да чуете един разказ за глупостта, че сърце не ми дава да ви разочаровам. Макар и да ми казахте имената си, аз няма да ви разкрия моето. Възрастта ми е без значение за това повествование. Аз съм пряк потомък на род, от който съм наследил много прилично жилище, в което още живея, и триста лири стерлинги годишна рента. Предполагам, че предците са ми предали и известна лековатост, която е главната ми наслада. Получил съм добро образование. Мога да свиря сносно на цигулка и да припечелвам малко в оркестъра на някой евтин мюзик-хол, но нещо не ми достига. Същото мога да кажа за свирнята ми на флейта и валдхорна. Вист владея колкото да губя по стотина лири годишно от тази изтънчена игра. Зная френски достатъчно, за да мога да пилея пари в Париж с почти същата лекота, както в Лондон. С една дума, аз съм човек, надарен с мъжки качества. Преживял съм какви ли не приключения, включително и дуел — ей така, за нищо. Само преди два месеца се запознах с една дама, физически и душевно досущ по моя вкус; усещах, че сърцето ми се топи, виждах, че най-после съм срещнал съдбата си и бях на път да се влюбя. Но като пресметнах какво е останало от капитала Ми, излезе, че той възлиза на по-малко от четиристотин лири стерлинги! Моля ви да ми отговорите откровено: може ли човек с чувство за собствено достойнство да се влюби, ако притежава само четиристотин лири стерлинги? Заключих, естествено, че не; освободих моята чародейка от присъствието си и като увеличих малко обичайните си разходи, останах тази сутрин с последните осемдесет лири. Разделих ги на две равни части: четиридесет запазих за една специална цел, останалите четиридесет трябваше да похарча, преди да настъпи нощта.

Прекарах много забавен ден, направих си доста други шеги освен тази с крем-питите, благодарение на която имах честта да се запозная с вас, защото, както ви казах, съм решил да сложа на моя глупав живот още по-глупав край; и когато ме видяхте да захвърлям кесията си на улицата, четиридесетте лири бяха свършили. Тъй че сега ме познавате не по-зле, отколкото самият аз се познавам — глупак, ала последователен в своята глупост, но, моля да ми повярвате — нито хленчещ лигльо, нито страхливец.

От тона, с който говореше младежът, личеше, че има пренебрежително и не особено ласкаво мнение за себе си. Това наведе слушателите му на мисълта, че любовното приключение го е жегнало много по-дълбоко в сърцето, отколкото признава, и че е намислил да сложи край на живота си. Комедията с крем-питите започваше все повече да се очертава като трагедия.

— О, нима не е странно — възкликна Джералдин, поглеждайки принц Флоризел, — че подобна незначителна случка е причина да се срещнем в такава огромна пустиня, каквато е Лондон, и то кажи-речи и тримата на един и същи хал?

— Какво? — извика младежът. — И вие ли сте разорени? Нима и тази вечеря е безумна приумица като моите крем-пити? Мигар дяволът е събрал трима себеподобни на последно пиршество?

— Дяволът, повярвайте ми, понякога постъпва много джентълменски — отвърна принц Флоризел, — а съвпадението толкова ме развълнува, че макар положението ни да не е съвсем еднакво, ще премахна това несъответствие. Нека вашата геройска постъпка с последните крем-пити ми послужи за пример.

Като рече това, принцът измъкна кесията си и извади от нея малка пачка банкноти.

— Знаете ли, бях около една седмица зад вас, но съм решил да ви догоня и да пристигнем заедно на финиша — продължи той. — Това — сложи на масата една банкнота — ще стигне да уредим сметката. Колкото до останалото…

Той хвърли банкнотите в огнището и те с едно лумване излетяха през комина.

Младежът се опита да го улови за ръката, но тъй като помежду им беше масата, намесата му дойде твърде късно.

— Нещастнико — извика той, — не биваше да изгаряте всичките си пари; трябваше да запазите четиридесет лири стерлинги.

— Четиридесет лири! — повтори принцът. — Но защо, боже мой, четиридесет лири?

— Защо да не бъдат осемдесет? — провикна се полковникът. — Доколкото ми е известно, в пачката сигурно имаше сто.

— На него му трябваха само четиридесет лири — каза младежът навъсено. — Но без тях не може да влезе. Правилникът е строг. По четиридесет лири за всеки. Проклет живот, щом човек не може даже да умре без пари!

Принцът и полковникът се спогледаха..

— Обяснете ни по-добре — каза последният. — Портфейлът ми е все още доста натъпкан, а излишно е да казвам с каква готовност бих поделил състоянието си с Годол. Ала трябва да зная за каква цел; непременно трябва да ни кажете какво имате предвид.

Младежът като че се събуди, погледна неловко първо единия, после другия и лицето му се изчерви силно.

— Да не ме лъжете? — попита той. — Наистина ли и вие сте разорени като мен?

— Наистина, що се отнася до мен — отговори полковникът.

— А колкото до мене — каза принцът, — аз ви дадох доказателство за това. Кой друг освен разорен човек ще хвърли парите си в огъня? Постъпката говори сама за себе си.

— Разорен… хм — промърмори младежът с подозрение, — или пък милионер.

— Стига, сър — прекъсна го принцът. — Вече ви казах, а не съм свикнал да поставят под съмнение думите ми.

— Разорени, а? — рече младежът. — И вие ли сте разорени като мен? И вие ли след разточителен живот сте стигнали дотам, че можете да си позволите едно единствено нещо? И вие ли — говорейки, той все повече снишаваше глас, — и вие ли ще си позволите този последен разкош? И вие ли желаете да избегнете последиците от глупостта си, като тръгнете по единствения безпогрешен и лек път? И вие ли искате да се изплъзнете от гузната си съвест през единствената отворена врата?

Изведнъж младежът спря и се опита да се засмее.

— Наздраве! — провикна се той, пресушавайки чашата си. — И лека ви нощ, мои весели разорени приятели.

Когато понечи да стане, полковник Джералдин го хвана за ръката.

— Вие не ни се доверявате — каза той, — ала грешите. На всичките ви въпроси аз отговарям с „да“. Но не съм толкова свенлив и ще говоря откровено. И ние като вас сме се преситили от живота и сме решили да умрем. Рано или късно, поотделно или заедно, сме намислили да потърсим смъртта, която е готова и само чака да я хванем за косата. А тъй като срещнахме вас и вашият случай е по-спешен, нека това стане още тази вечер — и то незабавно, пък ако желаете — и тримата заедно. Такава безпарична тройка — извика той — трябва да влезе ръка за ръка в дворците на Плутон (У древните гърци, бог на земните недра, на „подземното царство“. — Б. пр.) и да се подкрепя взаимно между сенките на мъртъвците!

Джералдин бе налучкал точно маниерите и интонацията на ролята, която играеше. Дори принцът се смути и погледна верния си приятел с известно подозрение. Колкото до младежа, лицето му отново се обля с гъста руменина, а очите му замятаха искри.

— Вие сте тъкмо хора за мен! — провикна се той с почти мрачна веселост. — Да си стиснем ръцете, след като се разбрахме! — Ръката му беше студена и потна. — Даже не знаете с какви другари ще поемете вашия път! Не знаете колко щастлив беше за вас мигът, в който се почерпихте от моите крем-пити! Аз съм само обикновен боец, но боец от цяла армия. Тайният вход на Смъртта ми е известен. Аз съм от нейните доверени хора и мога да ви вкарам във вечността без много-много церемонии и шум.

Замолиха го настойчиво да обясни какво иска да каже.

— Можете ли да ми съберете осемдесет лири стерлинги? — попита той, Джералдин уж провери съдържанието на портфейла си и отговори утвърдително.

— Щастливци! — възкликна младежът. — Четиридесет лири стерлинги е встъпителният членски внос за Клуба на самоубийците.

— Клуб на самоубийците ли? — учуди се принцът. — Що е пък това?

— Слушайте — заговори младежът. — Сега сме в епохата на удобствата и искам да ви разкажа за последното изобретение от тоя род. Всеки си има работа на различни места, затова бе изнамерена железницата. Железницата ни раздели завинаги от нашите приятели; така бе създаден телеграфът — да можем да се свързваме бързо от големи разстояния. Дори в хотелите имаме асансьори, за да не си правим труда да изкачваме някакви си стотина стъпала. Сега знаем, че животът е чисто и просто сцена, на която трябва да играем глупци, докато тази роля ни забавлява. Само още едно удобство липсваше в съвременния комфорт: приличен, лек начин да слезем от тази сцена, задната стълба към свободата, или, както казах преди малко, тайният вход на Смъртта. Това, мои съмишленици-бунтари, се осигурява от Клуба на самоубийците. Не мислете, че с вас сме сами или дори изключение в това наше твърде разумно желание. Много наши ближни, на които им е дошло до гуша да играят една и съща роля всеки ден и цял живот, се въздържат от тази стъпка само поради едно или друго съображение. Едни имат семейства, които ще бъдат потресени и дори обвинявани, ако работата получи гласност; други са малодушни и се страхуват от смъртта. Така е до известна степен и с мен. Аз не съм в състояние да опра пистолет до главата си и да натисна спусъка, защото нещо по-силно от мен ме възпира и макар че съм се отвратил от живота, нямам достатъчно физически сили да прегърна смъртта и да сложа край на всичко. За такива като мен и за всички, които желаят да напуснат земната суета без много-много шум около тяхната смърт, е създаден Клубът на самоубийците. Как е основан, каква е историята му и какви клонове има в други страни лично аз не съм осведомен; дори това, което зная за устава му, нямам право да ви разкривам. Доколкото се простират правата ми обаче, аз съм на вашите услуги. Ако наистина ви е омръзнал животът, довечера ще ви заведа на събрание и ако не тази нощ, най-много до една седмица лесно ще се отървете от живота. Сега е — той погледна часовника си — единайсет; най-късно след половин час трябва да излезем оттук, така че имате на разположение половин час да обмислите предложението ми. То е по-сериозно от крем-пита — додаде младежът с усмивка — и предполагам, по-лекосмилаемо.

— По-сериозно, разбира се — отвърна полковник Джералдин, — затова ще ми позволите да поговоря пет минути насаме с приятеля си мистър Годол, нали?

— Естествено — отвърна младежът. — Ако ми разрешите, ще се отдръпна.

— Много любезно от ваша страна — каза полковникът. Щом двамата останаха сами, принц Флоризел рече:

— Защо ни е нужен този разговор насаме, Джералдин? Виждам, че сте нервен, докато аз съм вътрешно спокоен. Искам да видя края на тази история.

— Ваше височество — заговори полковникът, като пребледня, — моля ви да имате предвид колко ценен е вашият живот не само за приятелите ви, но и за народните интереси. „Ако не тази нощ“ — каза този безумец; ами ако тази нощ някакво непоправимо нещастие сполети ваше височество, позволете ми да попитам, представяте ли си какво ще бъде отчаянието ми и каква тревога и бедствие ще донесе това на нашия велик народ?

— Решил съм да видя края на тази история — повтори принцът бавно, — тъй че имайте добрината, полковник Джералдин, да помните и удържите честната си джентълменска дума. Запомнете, при никакви обстоятелства, без моето изрично разрешение, не бива да издавате инкогнитото, под което желая да се движа тук. Такива бяха разпорежданията ми и отново ги повтарям. А сега — додаде той, — моля ви да поискате сметката.

Полковник Джералдин се поклони смирено, но когато повика младежа с крем-питите и се обърна към келнера със съответната молба, лицето му беше много бледо. Принцът се държеше невъзмутимо, дори твърде остроумно и живо разказа на младия самоубиец един фарс, гледан в Пале Роял. Отбягваше умолителния поглед на полковника и необикновено внимателно си избра нова пура. Всъщност единствен той от компанията запазваше пълно самообладание.

Уредиха сметката, принцът даде целия остатък на смаяния келнер, и тримата потеглиха с файтон. Скоро колата спря пред входа на доста тъмен двор. Тук всички слязоха.

След като Джералдин се разплати с файтонджията, младежът се обърна към принц Флоризел със следните думи:

— Още имате време, мистър Годол, да се върнете в този робски живот. И вие, майор Хемърсмит. Размислете добре, преди да направите следващата стъпка, и ако сърцето ви каже „не“, пътят ви е свободен.

— Водете ни, сър — каза принцът. — Аз не съм човек, който отстъпва от думата си.

— Вашето хладнокръвие ми придава сили — отвърна водачът им. — Не съм виждал досега човек толкова спокоен при такова положение, а имайте предвид, че не сте първият, когото придружавам до тази врата. Не един от моите приятели ме изпревари там, където, зная, скоро ще ги последвам. Но това съвсем не ви засяга. Почакайте ме тук само няколко минути; ще се върна, щом уредя формалностите около вашето приемане в клуба.

И като махна с ръка на спътниците си, младежът влезе в двора, свърна в една врата и изчезна.

— От всичките ни безумства — произнесе полковник Джералдин тихо — това е най-безразсъдното и най-опасното.

— Напълно споделям вашето мнение — отвърна принцът.

— Все още разполагаме с малко време — продължи полковникът. — Позволете ми да помоля ваше височество да се възползува от възможността и да се върне. Последиците от тази стъпка могат да бъдат толкова неочаквани и да се окажат толкова сериозни, че се чувствувам в правото си да си позволя малко повече свобода, отколкото ваше височество обикновено благоволява да ми разреши, когато сме насаме.

— Значи ли това, че полковник Джералдин се страхува? — запита негово височество, като извади пурата от устата си и изгледа спътника си изпитателно.

— Аз не се страхувам лично за себе си — отговори другият гордо, — ваше височество може да бъде сигурен в това.

— Така и предполагах — рече принцът, който никак не бе загубил доброто си настроение, — но не исках да ви напомням разликата в положението ни. Достатъчно, достатъчно — додаде той, като видя, че Джералдин се кани да се извинява, — простено ви е.

И запуши спокойно, облегнат на оградата.

— Е — запита той, когато младежът се върна, — уредихте ли приемането ни?

— Вървете след мен — бе отговорът. — Председателят ще ви приеме в кабинета си. И позволете ми да ви предупредя: отговаряйте откровено. Аз съм ви гарант, но преди да ви приемат в клуба, трябва добре да ви проучат, защото непредпазливостта на един-единствен член може да стане причина за разтурянето на цялото дружество завинаги.

Принцът и Джералдин сближиха за малко глави.

— Ще ме подкрепяте в това — каза единият.

— Ще ме подкрепяте в онова — каза другият.

И като се наеха смело да се представят за хора, познати и на двамата, за миг се разбраха и бяха готови да последват водача си до кабинета на председателя.

По пътя им нямаше непреодолими пречки. Външната врата стоеше отворена, вратата на кабинета — открехната и там, в малка, но с много висок потон стая, младежът отново ги напусна.

— Ей сега ще дойде — каза той, като кимна, преди да изчезне. През двукрилата врата от дъното на кабинета долитаха гласове, от време на време в говора се примесваше гръм на запушалка от шампанско, последван от изблик на смях. Единственият висок прозорец гледаше към реката и кея, а по разположението на светлините разбраха, че се намират недалеч от гара Черинг крос. Мобилировката беше оскъдна, калъфите — протрити до скъсване, и нямаше нищо друго освен един ръчен звънец в средата на кръгла маса и многобройни шапки и палта, накачени на куки по стената.

— Що за бърлога е туй? — каза Джералдин.

— Тъкмо това съм дошъл да проверя — отвърна принцът. — Ако в тия помещения държат живи дяволи, може да стане забавно.

Точно в тоя миг двукрилата врата се разтвори толкова, колкото да се пропъхне човешко тяло, и едновременно с още по-голямата врява влезе високоуважаемият председател на Клуба на самоубийците. Председателят беше човек над петдесетте, едър, с люлееща се походка, космати бакенбарди, плешиво теме и мътни сиви очи, които от време на време просветваха. Устата му, налапала огромна пура, постоянно се въртеше и кривеше ту на една, ту на друга страна, докато очите му следяха пронизително и студено непознатите. Беше облечен в светъл туид и раирана риза с широко отворена яка, а под мишница носеше протоколна книга.

— Добър вечер — каза той, като затвори вратата след себе си. — Доложиха ми, че желаете да разговаряте с мен.

— Желаем, сър, да влезем в Клуба на самоубийците — отговори полковникът.

Председателят повъртя пурата из устата си.

— Какво точно искате? — попита той рязко.

— Прощавайте — отвърна полковникът, — но предполагам, че вие най-добре можете да ни дадете сведения по този въпрос.

— Аз ли? — кресна председателят. — Клуб на самоубийците ли? Я гледай, я гледай, прилича на първоаприлска шега. Бих извинил джентълмени, развеселени от посръбване, но всяко нещо си има мярка.

— Наричайте клуба си както искате — каза полковникът, — ала зад тази врата имате компания, към която настояваме да се присъединим.

— Сър — тросна се председателят, — имате грешка. Тук е частна къща и трябва незабавно да я напуснете.

През целия този кратък разговор принцът бе седял спокойно на мястото си, но сега, когато полковникът го погледна, сякаш да каже: „След като ни отговориха, за бога, да се махаме оттук!“, той извади пурата от устата си и възрази:

— Дошъл съм тук — рече той — по покана на ваш приятел. Той несъмнено ви е уведомил за намерението ми да се натрапя по този начин на вашата компания. Позволете ми да ви напомня, че човек в моето положение няма особени задръжки, и не би търпял такава грубост. Обикновено аз съм много спокоен човек, но, уважаеми сър, или благоволете да ме осведомите по дребния въпрос, който ви е добре известен, или много горчиво ще се разкайвате, че сте ме допуснали изобщо в чакалнята си.

Председателят се изсмя високо.

— Така трябва да се говори — рече той. — Вие сте човек на място. Знаете пътя към сърцето ми и сега можете да правите с мен каквото искате. Моля — продължи той, обръщайки се към Джералдин, — бъдете така добър да се оттеглите за няколко минути. Някои от формалностите на клуба трябва да се изпълнят насаме, та първо искам да свърша с другаря ви.

С тези думи той отвори вратата на една малка стаичка, в която затвори полковника.

— Вярвам ви — заяви той на Флоризел, когато останаха на четири очи, — но можете ли да гарантирате за приятеля си?

— Не колкото за себе си, макар че той има по-основателни причини да дойде тук — отвърна Флоризел, — ала му вярвам достатъчно, за да го доведа спокойно при вас. Толкова се е напатил, че и най-големият жизнелюбец на негово място отдавна да се е излекувал от привързаността си към живота. А тия дни го уволнили от военна служба загдето шмекерувал на карти.

— Наистина основателна причина — съгласи се председателят, — тук имаме поне още един такъв случай, а на него му имам доверие. Може ли да запитам дали вие сте били на военна служба?

— Да — бе отговорът, — но бях толкова мързелив, че скоро напуснах.

— По каква причина ви е омръзнал животът? — продължи председателят.

— Доколкото мога да преценя, по същата — отвърна принцът, — непоправим мързел.

Председателят се сепна.

— Дявол да го вземе — изруга той, — сигурно имате някаква по-сериозна причина.

— Нямам вече пари — добави Флоризел. — Несъмнено това е също причина за огорчение. Изостря до крайност чувството ми, че съм безполезен.

Председателят повъртя няколко секунди пурата в устата си, вторачил поглед право в очите на този странен кандидат за член на клуба, ала принцът изтърпя критичния му оглед с невъзмутимо спокойствие.

— Ако нямах голям опит — проговори най-после председателят, — щях да ви изгоня. Но аз познавам света, затуй мога да кажа, че най-дребните поводи за самоубийство често са най-основателни. А когато човек много ми хареса, като вас, сър, по-скоро бих престъпил правилника, отколкото да му откажа.

После принцът и полковникът един по един бяха подложени на дълъг и най-строг разпит, принцът — на четири очи, ала Джералдин в присъствието на принца, тъй че председателят да може да следи изражението на единия, докато подлагаше другия на ожесточен кръстосан разпит. Председателят остана доволен и след като вписа някои подробности за всеки от двамата, извади текста на клетвата, която трябваше да се положи.

Едва ли имаше нещо по-раболепно от подчинението, което се изискваше, или по-строго от условията, които заклеващият се трябваше да спазва. На човек, който наруши такава страшна клетва, едва ли би му останала капка чест или някои от утешенията на религията. Флоризел потръпна, когато подписваше документа; полковникът последва примера му с много унил вид. След това председателят прие встъпителния членски внос и без повече церемонии въведе двамата приятели в пушалнята на Клуба на самоубийците.

Пушалнята на Клуба на самоубийците беше с висок потон като кабинета, откъдето се влизаше, но много по-просторна и облепена от горе до долу с тапети — имитация на дъбова ламперия. Буен огън и няколко газови горелки осветяваха насъбралите се тук хора. С принца и придружителя му броят им достигна осемнайсет. Повечето пушеха и пиеха шампанско, цареше трескава веселост, прекъсвана от зловещи паузи.

— Всички ли са тук? — запита принцът.

— Горе-долу — отговори председателят. — Впрочем — додаде той, — ако имате пари, традиция е да се черпи с шампанско. То поддържа доброто настроение и е едно от малките ми доходни пера.

— Хемърсмит — каза Флоризел, — предоставям шампанското на вас. И с тези думи се извърна и почна да обикаля пируващите. Свикнал да бъде домакин на най-висшите кръгове, той очароваше и завладяваше всеки, до когото се доближеше, в държането му имаше нещо привлекателно и едновременно властно, а необичайното му хладнокръвие го отличаваше още повече в това общество на полулуди. Минавайки от човек на човек, той се вглеждаше и вслушваше внимателно, и скоро започна да добива обща представа за хората, сред които се намираше. Както на всички други увеселителни места, и тук преобладаваха един тип хора — в разцвета на младостта, наглед много умни и здравомислещи, но в действителност без ония сили и качества, които гарантират успех. Малцина надхвърляха чувствително тридесетте, а имаше и доста непълнолетни. Те стояха облегнати на масите или тъпчеха на място, понякога пушеха прекалено бързо, друг път оставяха пурите сами да угаснат; някои говореха нормално, ала за други разговорът явно беше резултат от нервно напрежение, липсваше му духовитост и смисъл. Отварянето на всяка нова бутилка шампанско се посрещаше с явно одобрително оживление. Само двама бяха седнали — единият на стол в нишата на прозореца, клюмнал глава и пъхнал ръце дълбоко в джобовете на панталоните си, блед, видимо запотен, безмълвен, същинска развалина тялом и духом; другият седеше на кушетката до огнището и толкова рязко се различаваше от останалите, че просто биеше на очи. Навярно минаваше четиридесетте, но изглеждаше с цели десет години по-стар; Флоризел си помисли, че никога не е виждал човек, толкова противен по природа и така съсипан от болести и пагубни излишества. Беше само кожа и кости, частично парализиран и носеше толкова силни очила, че очите му изглеждаха през стъклата неимоверно увеличени и изкривени. Като се изключат принцът и председателят, единствен той в помещението се държеше хладнокръвно, като нормален човек.

Членовете на клуба не се отличаваха твърде със скромност. Едни се хвалеха с долните си постъпки, които ги принудили да търсят избавление в смъртта, а другите ги слушаха без укор. Всички като че мълчаливо се бяха наговорили да не се придържат към нравствени принципи и щом някой прекрачеше прага на клуба, вече се чувствуваше приютен в гроба. Вдигаха чаши в памет един на друг и на бележити самоубийци от миналото. Разменяха мисли за смъртта — едни заявяваха, че тя е чисто и просто мрак и край на всякакъв живот; други изказваха надежда, че още тая нощ ще литнат към звездите и ще се приобщят към великите мъртъвци.

— Вечна памет на барон Тренк, образец за самоубийците! — викаше един. — От малка килийка той влезе в още по-малка, за да излезе отново на свобода.

— Ако питате мен — обади се втори, — достатъчна ми е превръзката на очите и памук в ушите. Само че на тоя свят няма достатъчно дебел памук.

Трети смяташе, че в бъдещото си състояние ще разгадае тайните на живота, а четвърти уверяваше, че нямало изобщо да стъпи в клуба, ако не бил повярвал на мистър Дарвин.

— Не можех да се примиря с мисълта — заяви този оригинален самоубиец, — че произхождам от маймуна.

Изобщо принцът остана разочарован от държането и разговорите на членовете.

„Според мен — помисли си той — не заслужава да се вдига толкова шум. Щом човек е решил да се самоубие, дявол да го вземе, нека го направи като джентълмен. Такова парадиране и бръщолевене е неуместно“.

В това време полковник Джералдин беше обзет от най-мрачни предчувствия: клубът и неговият правилник все още бяха тайна за него и той оглеждаше помещението да намери човек, който да го успокои. Така очите му се спряха на паралитика със силните очила, а като видя, че е толкова спокоен, помоли председателя, който ту влизаше, ту излизаше от стаята по разни спешни работи, да го представи на джентълмена на кушетката.

Председателят му обясни, че такива формалности в клуба са излишни, но въпреки това представи мистър Хемърсмит на мистър Малтус.

Мистър Малтус огледа полковника с любопитство, после го покани да седне от дясната му страна.

— Вие сте новодошъл — подхвана той — и желаете да ви обяснят това-онова, така ли? Дошли сте точно при когото трябва. Преди две години аз за пръв път стъпих в този очарователен клуб.

Полковникът въздъхна от облекчение. Щом мистър Малтус идва тук вече от две години, едва ли има нещо опасно за принца само за една вечер. Все пак Джералдин беше озадачен и се усъмни, че тук се таи някаква измама.

— Какво! — извика той. — Две години! Аз пък мислех… но виждам, че всъщност се шегувате с мен.

— Съвсем не — отвърна кротко мистър Малтус. — Моят случай е особен. Собствено аз съвсем не съм самоубиец, а тъй да се каже, почетен член. Рядко идвам в клуба повече от веднъж на месец. На моята немощ и на любезността на председателя дължа тези малки привилегии, за които впрочем плащам по-висок членски внос. Дори имам изключителен късмет.

— Извинявам се — каза полковникът, — но ви моля да бъдете по-обстоен. Не забравяйте, че аз съм още слабо запознат с правилника на клуба.

— Обикновен член като вас, дошъл тук да търси смъртта си — отвърна паралитикът, — идва всяка вечер, докато му излезе късметът. Ако няма пари, председателят може дори да му осигури храна и квартира, без излишен разкош, разбира се, но според мен сносна и чиста; не може да бъде другояче, като се има предвид оскъдният — ако мога да се изразя така — членски внос. А и присъствието на председателя е само по себе си най-висша наслада.

— Така ли? — възкликна Джералдин. — Той не ме очарова особено.

— Ах, вие не познавате този човек! — каза мистър Малтус. — Най-забавният чудак! А какъв разказвач! Каква хапливост! Той познава отлично живота и, между нас казано, е комай най-изпеченият мошеник в християнския свят.

— И освен това, извинявайте за израза — недосегаем като вас ли? — запита полковникът.

— Да, недосегаем, само че в съвсем друг смисъл-отвърна мистър Малтус. — Мен от състрадание ме щадят, но накрая и аз ще трябва да си отида. А той е винаги извън играта. Размесва и раздава картите, после прави каквото е нужно. Този човек, скъпи ми мистър Хемърсмит, е същински гений. От три години се е отдал в Лондон на своето полезно и — струва ми се, мога да добавя — артистично призвание, и нито веднъж не е казвана лоша дума за него. И според мен е много находчив човек. Сигурно помните известния случай от преди шест месеца, когато един джентълмен се отровил случайно в аптека? Наистина това не беше от най-находчивите, от най-интересните му хрумвания, но колко просто и колко безопасно!

— Вие ме смайвате — каза полковникът. — Нима този злочест джентълмен е бил една от… — той искаше да каже „жертвите“, но съобрази навреме и се поправи: — … един от членовете на клуба?

Същевременно в главата му проблесна мисълта, че и самият мистър Малтус не говори с тон на човек, влюбен в смъртта, и побърза да добави:

— Ала ми се струва, че все още не съм наясно. Вие говорите за размесване и раздаване на карти, но с каква цел, ако мога да зная? И тъй като виждам, че не само не ви се умира, но и напротив, откровено казано, не мога да проумея какво ви кара изобщо да идвате тук.

— Правилно казвате, че не сте наясно — отговори мистър Малтус, като се пооживи. — Ах, уважаеми сър, този клуб е храм на опиянението. Ако при крехкото си здраве можех да понасям по-често възбуда, мога да ви уверя, че щях и по-често да идвам тук. Само чувството за дълг, породено от стар навик вследствие на боледуването и строгия режим, ме възпира от излишества тук, където, трябва да ви призная, намирам развлечение. Опитвал съм всичко, сър — продължи той, слагайки длан върху ръката на Джералдин, — всичко без изключение и мога да ви дам честна дума, че е силно и незаслужено преувеличено. Хората си играят с любовта. А аз отричам, че любовта е силно чувство. Страхът е силно чувство; играй си със страха, ако искаш да изпиташ най-дълбоко удоволствие от живота. Завиждайте ми… завиждайте ми, сър — додаде той с тържествуваща усмивка, — аз съм страхливец!

Джералдин понечи да се отдръпне с отвращение от този жалък нещастник, ала с усилие се овладя и продължи разпита си.

— Но по какъв начин, сър — запита той, — това удоволствие се удължава така изкусно? И къде е тук елементът случайност?

— Трябва да ви кажа как се избира жертвата за всяка вечер — отвърна мистър Малтус, — и не само жертвата, но и човекът, определен да бъде оръдие на клуба и върховен жрец на смъртта в случая.

— О, господи! — възкликна полковникът. — Значи се избиват взаимно? Малтус кимна и добави:

— Така се освобождават от грижата да се самоубиват.

— Милостиви боже! — възкликна полковникът. — Значи и вие, и аз… и приятелят ми… всеки от нас може да стане тази вечер убиец на ближния си и на безсмъртната му душа? Възможни ли са такива неща между хора, родени от жена? О, срам и позор!

Той понечи да скочи ужасен, но в тоя момент улови погледа на принца. Флоризел го гледаше от другия край на стаята навъсено и гневно. И за миг Джералдин възвърна самообладанието си.

— Е, пък, в края на краищата — вметна той, — защо не? А щом казвате, че тази игра е интересна, Ogue la galere (Каквото ще да става (фр.) — Б. пр.) — смятайте ме за член на клуба!

Смайването и ужасът на полковника правеха голямо удоволствие на мистър Малтус. Той имаше една порочна слабост: наслаждаваше се, когато виждаше у другите благородни пориви, докато самият той в своята поквара чувствуваше, че стои над такива чувства.

— Е, сега, след като превъзмогнахте първоначалното си учудване — каза той, — можете сам да оцените предимствата, които доставя нашето дружество. Както виждате, в него е съчетано вълнението на хазарта, дуела и римския амфитеатър. Добре са правели езичниците, искрено се възхищавам на изтънченото им въображение, но писано било християнска страна да стигне до такава крайност, такава квинтесенция, такава пълна острота на преживяванията. Ще разберете колко блудкави са всякакви развлечения за човек, вкусил от нашите наслади. Играта, с която се развличаме — продължи той, — е изключително проста. Взема се колода карти… но предполагам, че след малко ще видите как става тази работа. Моля позволете ми да се опра на ръката ви. За нещастие аз съм парализиран. И наистина, точно когато мистър Малтус започна да описва играта, се отвори друга двукрила врата и всички членове на клуба взеха да минават малко забързано в съседната стая. Тя беше във всяко отношение подобна на тази, от която влизаха, но малко по-другояче мебелирана. В средата се намираше продълговата зелена маса, на която председателят седеше и разбъркваше много усърдно колода карти. Дори с помощта на бастуна и подкрепата на полковника мистър Малтус вървеше толкова трудно, че когато двамата и принцът, който ги дочака, влязоха в помещението, всички вече бяха насядали, затова тримата заеха места един до друг в противоположния край на масата.

— В колодата има петдесет и две карти — прошушна мистър Малтус. — Следете асото пика, което е знакът на смъртта, и асото спатия, с което се определя изпълнителят за тази вечер. Ех, щастливи, щастливи сте вие, младите! — додаде той. — Имате добро зрение и можете да следите играта. Уви! Аз не мога да различа оттук асо от двойка.

И се погрижи да си сложи втори чифт очила.

— Да следя поне лицата — обясни той.

Полковникът осведоми набързо приятеля си за всичко, което бе научил от почетния член на клуба, и за предстоящия страшен избор. Принцът усети как сърцето му се сви, обляно от смъртен хлад, преглътна с мъка и се заоглежда като човек, попаднал в капан.

— С един смел скок — прошепна полковникът — можем да се измъкнем. Но това предложение накара принца да се ободри.

— Мълчете! — каза той. — Колкото и сериозен да е залогът, играйте като джентълмен.

Отново се озърна и по всичко личеше, че вече е възвърнал самообладанието си, макар че сърцето му тупаше силно и усещаше някакво неприятно парене в гърдите. Членовете бяха вече притихнали и съсредоточени; всички бяха бледи, ала нямаше по-блед от мистър Малтус. Очите му бяха изпъкнали, главата му се люлееше на врата, ръцете се вдигаха една след друга към устата, вкопчвайки се в треперещите, пребледнели устни. Личеше, че почетният член по много своеобразен начин се наслаждаваше на членството си в клуба.

— Внимание, господа! — извика председателят.

И бавно започна да раздава картите отдясно наляво, изчаквайки-всеки да покаже картата си. Почти всеки се поколебаваше, а понякога дори личеше, че пръстите на играча се разтреперват, преди да успее да обърне съдбоносното картонче. Колкото по наближаваше редът на принца, толкова повече растеше вълнението му, той едва не се задушаваше, но тъй като имаше малко комарджийска жилка, почти с учудване усети, че в чувствата му има известна доза наслада. Падна му се девятка спатия, тройката пика отиде у Джералдин, а дамата купа — у мистър Малтус, който неволно изхълца от облекчение. Почти веднага след тях младежът с крем-питите обърна картата си и показа асо спатия. Той се смрази от ужас, продължавайки да държи картата в ръка, защото бе дошъл тук не да убива, а да бъде убит; а принцът от благородно съчувствие към положението му кажи-речи забрави опасността, която още витаеше над него и приятеля му.

Раздаването започна наново, а картата на смъртта още не бе излязла. Играчите затаиха дъх. Принцът получи повторно спатия, Джералдин — каро, ала когато мистър Малтус обърна картата си, от устата му излезе страшен звук, като че нещо се счупи, той стана от мястото си и пак седна, сякаш нямаше и помен от парализа. Беше асо пика. Най-после почетният член, любител на остри усещания, си бе получил това, което търсеше.

И почти веднага всички заговориха отново. Играчите се поотпуснаха, започнаха да стават от масата и да преминават по двама, по трима в пушалнята. Председателят се протегна и прозина като човек, който си е свършил работата за тоя ден. Ала мистър Малтус продължаваше да седи на мястото си, обгърнал глава с ръце и подпрял лакти на масата, замаян и неподвижен — сякаш поразен от гръм.

Принцът и Джералдин побързаха да се измъкнат. От студения нощен въздух ужасът им от видяното се удвои.

— Уви! — провикна се принцът. — Да се обвържеш с клетва за такова нещо! Да позволиш да продължава безнаказано тази доходна търговия със смъртта! Ех, трябваше да се престраша и да наруша клетвата си!

— За ваше височество това е невъзможно — отвърна полковникът, — защото от вашата чест зависи честта на Бохемия. Ала аз съм се престрашил и мога спокойно да престъпя своята честна дума.

— Джералдин — каза принцът, — ако вашата чест пострада при някое от приключенията, в които сте ми неразделен спътник, не само никога няма да ви простя, но и — това, вярвам, че ще ви засегне по-дълбоко — никога няма да простя на себе си.

— Аз съм подчинен на ваше височество — отговори полковникът. — И тъй, да се махаме ли от това проклето място?

— Разбира се — съгласи се принцът. — За бога, повикайте файтон, и ще се опитам да забравя в сън спомена за тази позорна нощ.

Ала трябва да отбележим, че преди да излезе от уличката, той внимателно прочете названието й.

На другата сутрин, щом принцът се събуди, полковник Джералдин му донесе вестник, в който бе подчертал следното съобщение:

„ПЕЧАЛНА ЗЛОПОЛУКА. Към два часа тази сутрин мистър Бартоломю Малтус, живущ на площад «Чепстоу» N 16, Уестборн Гроув, прибирайки се с приятел от гости, както търсел файтон, се препънал в горния парапет на площад «Трафалгар», разбил си черепа и си счупил крака и ръката. Смъртта настъпила моментално. Тъй като мистър Малтус беше паралитик, смята се, че падането му може да се дължи на пристъп на това заболяване. Злочестият джентълмен е известен в най-почтените кръгове и всички ще жалят дълбоко за неговата кончина.“

— Ако някоя душа е отишла направо в ада — каза Джералдин мрачно, — това е душата на паралитика.

Принцът закри лицето си с длани и замълча.

— Почти се зарадвах — продължи полковникът, — като разбрах, че е умрял. Но трябва да си призная, сърцето ме боли за нашия млад приятел с крем-питите.

— Джералдин — проговори принцът, като вдигна глава, — снощи това нещастно момче беше невинно като вас и мен, а тази сутрин на душата му тежи кървав грях. Като си помисля за председателя, просто ми се повдига. Не зная как би могло да стане това, но ако има бог на небето, този мерзавец ще ми падне в ръцете… Ала какво преживяване, какъв урок беше тази игра на карти!

— Безподобен — каза полковникът — и не бива никога да се повтаря. Принцът толкова забави отговора си, че Джералдин се обезпокои.

— Нима искате пак да ходите там? — рече той. — Не сте ли изстрадали достатъчно, не сте ли видели достатъчно ужаси? Задълженията на високия ви пост не позволяват да се излагате повторно на риск.

— Донякъде сте прав — отвърна принц Флоризел, — а и на мен самия не ми се нрави твърде моята дързост. Но уви, под облеклото дори на най-великия владетел се крие най-обикновен човек. Ех, Джералдин, никога не съм чувствувал слабостта си така остро, както сега, а тя е по-силна от мен. Мога ли да престана да се интересувам за съдбата на нещастния младеж, който вечеря с нас само преди няколко часа? Мога ли да оставя председателя да продължава спокойно престъпната си дейност? Мога ли да се впусна в такова увлекателно приключение, без да отида до край? Не, Джералдин, вие искате от принца повече, отколкото му е възможно като човек. Довечера ние още веднъж ще заемем местата си около масата на Клуба на самоубийците.

Полковник Джералдин падна на колене.

— Нима ваше височество иска да отнеме живота ми? — провикна се той. — Моят живот принадлежи на вас… вземете го, но недейте, о, не искайте от мен да допусна да се изложите на такъв страшен риск.

— Полковник Джералдин — отговори принцът малко високомерно, — животът ви принадлежи изключително на вас. Аз исках от вас единствено подчинение, но щом то ми се предлага неохотно, няма повече да настоявам. Ще добавя още една думица: вашата настойчивост в това отношение ми дойде до гуша.

Началникът на конюшните отново се изправи на крака.

— Ваше височество — каза той, — бихте ли ме освободили днес след обед? Като порядъчен човек аз не мога да си позволя да стъпя повторно в тази зловеща къща, докато не уредя личните си работи. Обещавам на ваше височество, че няма да срещне повече никакво възражение от страна на най-предания си и най-признателен служител.

— Скъпи ми Джералдин — отвърна принц Флоризел, — винаги съжалявам, когато ме принуждавате да ви напомня за званието си. Разполагайте с времето си, както сметнете за добре, ала преди единайсет ви искам тук под същата маскировка.

Втората вечер клубът не беше толкова посетен, така че когато Джералдин и принцът пристигнаха, в пушалнята имаше не повече от пет-шест души. Негово височество дръпна председателя настрана и го поздрави горещо за кончината на мистър Малтус.

— Аз ценя кадърността — рече той, — а безспорно вие сте много кадърен човек. Работата ви е от твърде деликатно естество, ала виждам, че имате всички качества да я вършите успешно и дискретно.

Председателят беше явно поласкан от комплиментите на един изискан човек, какъвто виждаше в лицето на негово височество, и смирено му поблагодари.

— Горкият Малти! — добави той. — Много ще ни липсва в клуба. Повечето ми клиенти са младежи, сър, и то сантиментални младежи, които не ми подхождат за компания. Не че на Малти му липсваше сантименталност, ала тя беше такава, че ми допадаше.

— Много добре разбирам симпатиите ви към мистър Малтус — отвърна принцът. — Той ми се стори голям особняк.

Младежът с крем-питите беше в стаята, но много подтиснат и мълчалив. Напразно се мъчеха отскорошните му познати да поведат разговор с него.

— Колко дълбоко се разкайвам — провикна се той, — че ви доведох в това гнусно свърталище! Вървете си, докато ръцете ви са още чисти. Да бяхте чули как изрева старецът, когато падна, и как изпращяха костите му на тротоара! Пожелайте ми, ако имате милост към такова долно същество… пожелайте ми тази вечер да ми се падне асо пика!

По-късно дойдоха още няколко членове на клуба, но когато заеха местата си около масата, оказа се, че общият им брой е не повече от дяволската дузина. Принцът отново усети някаква радост, въпреки безпокойството, но се учуди, като забеляза, че Джералдин е много по-спокоен от предишната вечер.

„Интересно — помисли си принцът, — до каква степен едно завещание — написано или анулирано — може да повлияе на настроението на млад човек като него.“

— Внимание, господа! — обяви председателят и пак започна да раздава. Три пъти картите обиколиха масата, а нито една от белязаните още не бе се паднала никому. Когато започна четвъртото раздаване, напрежението стигна връхната си точка. Бяха останали толкова карти, колкото още веднъж да се обиколи кръгът. Принцът, който беше вторият от лявата страна на раздаващия, при раздаването отдясно наляво, какъвто беше обичаят в клуба, трябваше да получи предпоследната карта. Третият играч показа черно асо — асо спатия. Следващият получи каро, по-следващият — купа и тъй нататък, ала асо пика още не се падаше никому. Най-после Джералдин, който седеше от лявата страна на принца, обърна картата си — беше асо, но асо купа.

Когато принц Флоризел видя на масата пред себе си своята съдба, сърцето му се смрази. Макар че беше смел по природа, той усети как лицето му се облива с пот. Имаше точно петдесет на сто вероятност да бъде обречен на смърт. Той обърна картата — беше асо пика. Главата му забуча, масата се завъртя пред очите му. Чу как играчът от дясната му страна избухна в смях, в който звучеше и радост, и разочарование, видя как компанията бързо се разпръсва, но главата му беше заета с други мисли. Разбираше колко глупаво, колко престъпно беше поведението му. Престолонаследник с отлично здраве и в разцвета на силите да проиграе своето бъдеще и бъдещето на една прекрасна, доблестна страна. „Боже — извика той, — боже, прости ми!“ При тези думи душевният смут премина и след миг самообладанието му отново се възвърна.

За негово учудване Джералдин бе изчезнал. В картоиграческото помещение нямаше никой друг, освен човекът, определен за негов палач, който се съветваше с председателя, и младежът с крем-питите, промъкнал се тихомълком до принца, за да му прошепне на ухото:

— Бих дал милион, ако го имах, за вашия късмет.

Когато младежът излезе, негово височество неволно си помисли, че би продал късмета си и за много по-скромна сума.

Съвещанието, което ставаше шепнешком, междувременно завърши. Притежателят на асото спатия излезе от стаята с вид на човек, получил необходимите напътствия, а председателят се приближи до злочестия принц и му протегна ръка.

— Много ми беше приятно, че се запознах с вас, сър — каза той, — и че успях да ви направя тази дребна услуга. Поне не можете да се оплачете от протакане. Още на втората вечер — какъв късмет!

Принцът се опита да произнесе нещо в отговор, но напразно: устата му беше пресъхнала, езикът му — като скован.

— Чувствувате се малко неразположен, нали? — попита председателят с привидна загриженост. — Така става с почти всички. Ще сръбнете ли бренди?

Принцът кимна утвърдително и другият незабавно напълни една стъклена чаша.

— Горкият старец Малти! — възкликна председателят, когато принцът пресуши чашата. — Изпи почти цял пинт (Мярка за обем, равна на 0,57 л — Б. пр.) но без особена полза.

— На мен този лек повече ми помага — каза принцът, малко поободрен. — Както виждате, пак съм на себе си. И тъй, позволете ми да попитам: какво да правя по-нататък?

— Ще тръгнете по левия тротоар на Стренд по посока на Сити, докато срещнете господина, който излезе преди малко оттук. Той ще ви даде допълнителни напътствия, а вие ще трябва да бъдете тъй любезен да му се подчинявате — тази нощ той е облечен с пълномощията на клуба. А сега — додаде председателят — ви желая приятна разходка.

Флоризел поблагодари малко неловко за пожеланието и тръгна. Минавайки през пушалнята, където повечето играчи продължаваха да се черпят с шампанско, част от което лично бе поръчал и платил, се учуди сам на себе си, като усети, че скришом ги ругае. В кабинета сложи шапката си, облече палтото и взе от ъгъла чадъра си. Привичността на тези действия и мисълта, че ги върши за последен път, го накара да избухне в смях, който прозвуча неприятно в ушите му. Не му се напущаше кабинета, и той се обърна към прозореца. Като видя лампите и мрака, тутакси се опомни.

„Хайде, хайде, трябва да се държа като мъж — помисли си той, — да тръгвам!“

На ъгъла на Бокс-корт трима непознати се нахвърлиха върху принц Флоризел и безцеремонно го натикаха в една каляска, която веднага препусна. Вътре имаше още един пътник.

— Моля ваше височество да ме извини за престараването — произнесе познат глас.

Принцът се хвърли на шията на полковника, толкова се зарадва на избавлението.

— С какво мога да ви се отплатя? — провикна се той. — И как стана това?

Макар че с готовност бе тръгнал да посрещне съдбата си, той с безгранична радост се примири с приятелското насилие, което му бе върнало живота и надеждата.

— Най-добре можете да ми се отплатите — отговори полковникът, — ако в бъдеще избягвате подобни опасности. Що се отнася до втория ви въпрос, всичко стана много просто. Днес след обед уредих тази работа с един прочут детектив. Той обеща да пази тайна, за което и бе съответно възнаграден. За целта използувахме главно вашите слуги. Когато се свечери, къщата на Бокс-корт бе обградена, а тази каляска, впрегната с коне от вашите конюшни, ви чака от близо един час.

— Ами мерзавецът, който трябваше да ме убие… какво стана с него? — полюбопитствува принцът.

— Вързахме го, когато излизаше от клуба — отговори полковникът — и сега чака присъдата си в двореца, където скоро ще докараме и съучастниците му.

— Джералдин — каза принцът, — вие ме спасихте въпреки изричното ми нареждане и добре сте постъпили. Аз ви дължа не само живота си, но и един урок и ще бъда недостоен за званието си, ако не се отплатя на своя учител. Сам решете как да стане това.

Настъпи пауза, през която каляската продължаваше да се носи бързо по улиците, а двамата пътници потънаха всеки в мислите си. Полковник Джералдин прекъсна мълчанието.

— Ваше височество сигурно вече има в ръцете си значителен брой арестанти — рече той. — От тях поне един престъпник трябва да си получи заслуженото. Нашата клетва ни забранява да се обърнем към съдебните власти, но дори и да се освободим от нея, не бива да даваме гласност на тази работа. Може ли да запитам какво възнамерява да прави ваше височество?

— Това е вече решено — отговори Флоризел, — председателят трябва да падне в дуел. Остава само да му изберем противник.

— Ваше височество ми позволи да си избера награда — напомни полковникът. — Ще ми позволите ли сега да ви помоля да изберете моя брат? Това е почетно поръчение, но смея да уверя ваше височество, че този младеж ще го изпълни с чест.

— Вие ми искате неблагодарна услуга — каза принцът, — но не мога да ви откажа.

Полковникът му целуна почтително ръка и точно в тоя момент каляската мина под сводестия вход на разкошната резиденция на принца.

След един час Флоризел, облечен с параден костюм и обкичен с всички ордени на Бохемия, прие членовете на Клуба на самоубийците.

— Глупци и злодеи — заговори той, — ония от вас, които нуждата е подтикнала да тръгнат по тоя път, ще получат работа и възнаграждение от моите придворни. А ония, които се измъчват от угризение на съвестта, трябва да се отнесат до по-вишестоящ и по-великодушен от мен властелин. Изпитвам към всички ви неизразимо съжаление. Утре всеки от вас ще ми разкаже за себе си и колкото по-искрено ми отговаряте, с толкова по-голяма охота ще се постарая да ви избавя от злочестините. А що се отнася до вас — добави той, обръщайки се към председателя, — ще бъде обидно да предложа помощта си на такъв всестранно надарен човек, но мога да ви препоръчам друго развлечение. Ето — принцът сложи ръка върху рамото на младия брат на полковник Джералдин — един мой офицер, който желае да се поразходи из Европа, моля ви да бъдете тъй любезен да го придружите в тази екскурзия. Впрочем — продължи принцът вече с друг тон, — стреляте ли добре с пистолет? Защото може да се наложи да си послужите с него. Когато двама мъже тръгнат заедно на път, не е зле да бъдат готови за всичко. Позволете ми да добавя, че ако случайно по пътя загубите младия мистър Джералдин, с удоволствие ще ви предоставя на разположение друг член на моя двор, а аз, господин председателю, се славя като човек с остро зрение и дълга ръка.

С тези думи, произнесени много строго, принцът завърши словото си, На другата сутрин със свойствената си щедрост той предостави на членовете на клуба каквото им бе нужно, а председателят тръгна на път, придружен от мистър Джералдин и двама верни и опитни лакеи, съответно подготвени в двора на принца. И не само това — тайни агенти на принца заеха сградата на Бокс-корт, за да може Флоризел лично да следи кореспонденцията и посетителите в Клуба на самоубийците.

Така според моя арабски разказвач завършва историята на младежа с крем-питите, който сега е заможен домопритежател на Уигмор стрийт, около Кевиндиш скуер. Поради основателни причини не посочвам номера на къщата. Тези, които искат да проследят по-нататъшните приключения на принц Флоризел и на председателя на Клуба на самоубийците, нека прочетат Историята на лекаря и пътническия сандък.

РАЗКАЗ ЗА ЛЕКАРЯ И ПЪТНИЧЕСКИЯ САНДЪК

Мистър Сайлъс К. Скъдамор беше млад американец, добродушен и безобиден по характер, което трябва да му се признае като предимство поради това, че произхождаше от Нова Англия-част от Новия свят, която не се славеше твърде с тези качества. Макар и изключително богат, той си отбелязваше всички разходи в малък бележник, а бе решил да се запознае със забележителностите на Париж от седмия етаж на един хотел в Латинския квартал. Скъперничеството му се дължеше до голяма степен на навик, а добродетелността, с която се отличаваше сред приятелите си, се основаваше преди всичко на свенливост, присъща на младостта.

В съседство с неговата стая беше настанена някаква дама, много привлекателна по външност и елегантно облечена, която първоначално, при пристигането си, Сайлъс помисли за графиня. С течение на времето узна, че е известна под името мадам Зефирин и че каквото и да беше общественото й положение, в никой случай не е титулована особа. Мадам Зефирин, вероятно с надежда да плени младия американец, често минаваше наперено по стълбите край него, любезно му кимваше с глава, подхвърляше му някоя и друга дума, поглеждаше го зашеметяващо с черните си очи и преди да изчезне, шумолейки с коприна, показваше прелестен крак и глезен. Ала тези аванси, вместо да насърчават мистър Скъдамор, го хвърляха в още по-дълбоко униние и свенливост. Няколко пъти тя се отби да му иска кибрит или да се извини за въображаемите пакости на своя пудел, но в присъствието на такова висше създание устата на младежа се сковаваше, моментално забравяше френския и само я гледаше вторачено и заекваше. Това не му пречеше, когато беше далеч от нея, в мъжка компания, да подхвърля намеци, които рисуваха много по-розова картина.

Отсрещната стая — защото всеки етаж на хотела имаше по три стаи — беше заета от някакъв стар лекар-англичанин със съмнителна репутация. Д-р Ноуъл (така се казваше той) бил принуден да напусне Лондон, където имал голяма и все по-увеличаваща се клиентела; намекваха, че полицията била виновна за тази смяна на местожителството. Така или иначе той, някога човек с високо обществено положение, сега живееше в Латинския квартал много скромно и усамотено и прекарваше голяма част от времето си в научни занимания. Мистър Скъдамор се запозна с него и от време на време двамата обядваха скромно в един ресторант срещу хотела.

Сайлъс К. Скъдамор имаше някои малки, не особено сериозни пороци, и дори деликатността не го спираше да им се отдава в твърде неприлични форми. Най-голямата му слабост беше любопитството. Той бе клюкар по рождение, затова животът и особено неизвестните му страни го интересуваха до пристрастяване. Разпитваше настойчиво, неуморно, при което стигаше до натрапчивост и нескромност; ако например го пратеха да занесе писмо на пощата, забелязваха, че го претегля в ръка, обръща го насам-нататък и внимателно изучава адреса му, а когато откри пролука в стената между стаята си и тази на мадам Зефирин, вместо да я запълни, уголеми и разшири отвора и взе да го използува като шпионка, за да следи своята съседка.

Колкото повече се мъчеше да утоли любопитството си, толкова повече растеше то, и един ден в края на март поразшири пролуката дотолкова, че да вижда още едно кътче от стаята. Ала вечерта, когато както обикновено се залови да следи и най-малкото движение на мадам Зефирин, с учудване забеляза, че отворът е затулен от другата страна по някакъв странен начин, а още повече се смая, когато преградата изведнъж се махна и до ушите му стигна хихикане. Олющената мазилка изглежда бе издала тайната на неговата шпионка, и съседката му се отплащаше за любезността със същото. Мистър Скъдамор се ядоса страшно много, той прокле безпощадно мадам Зефирин, упрекна дори себе си, но когато на другия ден разбра, че тя не е взела никакви мерки да го лиши от любимото му развлечение, продължи да се възползува от нехайството й, за да утолява празното си любопитство.

Същия ден у мадам Зефирин се задържа доста някакъв гост — висок, тромав мъж над петдесетте, когото Сайлъс не бе виждал дотогава. Костюмът му от туид и цветната риза, както и рунтавите бакенбарди показваха, че е англичанин, а мътно-сивите му очи накараха Сайлъс да потръпне. През целия разговор, който се водеше шепнешком, непознатият непрекъснато кривеше уста. Няколко пъти на пришълеца от Нова Англия се стори, като че с жестове сочеха неговата квартира, но макар и да напрягаше цялото си внимание, можа да долови ясно само следната забележка, изказана от англичанина малко по-високо, сякаш в отговор на някакво възражение или несъгласие:

— Проучих най-подробно вкусовете му и ти повтарям, че ти си единствената жена, на която мога да разчитам.

В отговор на това мадам Зефирин въздъхна и с жест явно даде да се разбере, че се покорява, сякаш отстъпва пред безпрекословна повеля.

Следобед наблюдателницата бе закрита окончателно — от другата страна препречиха гардероб — и докато Сайдъс все още скърбеше за това нещастие, което приписваше на коварното внушение на англичанина, портиерката му донесе писмо с женски почерк. То беше написано на френски с не много правилен правопис, без подпис и най-насърчително канеше младия американец да се яви в единайсет часа вечерта в танцувалната зала „Бюлие“. Дълго се бориха в сърцето му любопитството и свенливостта; надделяваше ту добродетелността, ту пламенната дързост и борбата завърши с това, че много преди десет часа мистър Сайлъс К. Скъдамор, безупречно облечен, пристигна пред вратата на балния салон „Бюлие“ и плати входната такса със сатанинско злорадство, нелишено от чар.

По случай карнавала танцувалната зала беше претъпкана и шумна. Светлините и навалицата изпървом смутиха нашия млад авантюрист, но после замаяха мозъка му като силно питие, вдъхвайки му необичайно за него мъжество. С чувството, че може да се пребори дори с дявола, той влезе в танцувалната зала с важната походка на паркетен кавалер. Докато се перчеше така, зад една колона съзря мадам Зефирин, увлечена в разговор със своя англичанин. Котешката подслушваческа страст го овладя отново. Той започна лека-полека да се промъква към двойката изотзад, докато най-после приближи дотолкова, че да може да ги чува.

— Ето го човекът — казваше англичанинът, — оня… с дългата руса коса… дето разговаря с момичето в зелено.

Сайлъс забеляза един красив дребен младеж — явно обектът на тяхното внимание.

— Добре — рече мадам Зефирин. — Ще направя каквото е по силите ми. Но не забравяй, че тук и най-способният от нас може да претърпи несполука.

— Хайде, хайде — възрази събеседникът й. — Аз отговарям за резултата. Нали затова те избрах измежду тридесет? Върви, но се пази от принца. Не мога да разбера каква зла съдба го домъкна тук тази вечер. Като че ли няма цяла дузина други по-хубави танцувални зали в Париж, та е предпочел това сборище на студенти и еснафи! Гледай как се е курдисал като император на трона си, а не като принц, който се шляе по света!

И този път Сайлъс имаше късмет. Той забеляза един възпълен, но поразително красив мъж, който се държеше вежливо и същевременно с достойнство; на масата с него седеше друг красив мъж, с няколко години по-млад от първия, към когото се обръщаше с подчертано уважение. Думата „принц“ погали приятно републиканските уши на Сайлъс, а човекът, на когото бе прикачена тази титла, го плени с природния си чар. Той остави мадам Зефирин и англичанина да се занимават сами и като се запромъква през навалицата, приближи масата, която принцът и неговият приятел бяха удостоили с избора си.

— Уверявам ви, Джералдин — казваше първият, — това е лудост. Вие сам (с удоволствие ви напомням това) избрахте брат си за тази опасна задача и сте морално задължен да следите постъпките му. Той се съгласи да остане толкова дни в Париж, а това само по себе си е неблагоразумие, като се знае с какъв човек си има работа, ала сега, когато остават само два дни до заминаването му, два-три дни до решителното изпитание, питам аз: тук ли е нужно да си прекарва времето? Трябва непрекъснато да се упражнява в стрелба, да спи много и да прави умерени разходки пеш, да спазва строга диета, без бели вина и коняци. Да не мисли това пале, че си играем на комедия? Работата е страшно сериозна, Джералдин.

— Много добре познавам този момък, затова не му се меся — отвърна полковник Джералдин, — и предостатъчно, затова не се безпокоя. Той е по-предпазлив, отколкото предполагате, и упорит по характер. Ако имаше работа с жена, нямаше да бъда толкова сигурен в него, ала без ни най-малко колебание поверявам председателя на него и на двамата слуги.

— Това ме радва — каза принцът, — но в душата си не съм спокоен. Слугите са добре подготвени шпиони и все пак този мерзавец успя три пъти да се изплъзне от зоркото им око и да се скрие за няколко часа, навярно по някаква тайна и подозрителна работа. Дилетант би го изпуснал случайно, ала щом Рудолф и Жером загубиха следата му, трябва да е направено нарочно, и то от човек, който има основателна причина за това и е надарен с изключителна ловкост.

— Смятам, че сега всичко зависи от мен и от брат ми — отвърна Джералдин с малко обиден тон.

— Да речем, че е така, полковник Джералдин — отговори принц Флоризел. — Може би именно затова трябваше по-охотно да се вслушвате в съветите ми. Но стига. Онова момиче в жълто танцува добре.

И разговорът се насочи към обичайните теми, които се разискват в парижките танцувални зали в дните на карнавала.

Сайлъс се опомни къде е, сети се, че вече наближава часът да се яви на уговореното място. И колкото повече се замисляше, толкова по-малко го привличаше то. В този момент някакво раздвижване в тълпата го помъкна към изхода и той се остави да бъде влачен, без да се противи. Навалицата го притисна в един ъгъл под балкона, където ухото му тутакси долови гласа на мадам Зефирин. Тя разговаряше на френски с русокосия младеж, посочен й от непознатия англичанин преди по-малко от половин час.

— Ако не се налагаше да пазя честта си — казваше тя, — нямаше да ви поставям други условия, освен това, което сърцето ми подсказва. Ала достатъчно е да изречете една дума на портиера и той ще ви пусне без никакво възражение.

— Но защо са нужни тези приказки за дълг? — възрази събеседникът й.

— О, боже мой! — възкликна тя. — Мислите ли, че не познавам порядките в моя хотел?

И като улови нежно кавалера си под ръка, отмина нататък.

Това напомни на Сайлъс задължението му.

„Още десет минути — помисли той — и може би ще разговарям с красива като нея и дори по-добре облечена жена… навярно истинска дама, и то с титла.“

Тогава си спомни правописа на писмото и пламът му поугасна.

„Ала може да го е писала прислужничката й“ — хрумна му изведнъж.

Оставаха само няколко минути до определения час и от тази непосредствена близост сърцето му заби с необикновена и малко тягостна честота. Но му стана по-леко при мисълта, че всъщност нищо не го задължаваше да се явява. Ала чувството за чест в съюз със страха го тикаше отново към вратата, вече по своя воля и дори в борба с човешкия поток, който сега течеше в обратна посока. Дали тази продължителна борба го умори, или пък беше в такова душевно състояние, че движението в една и съща посока след няколко минути ти става противно и решаваш да тръгнеш обратно — във всеки случай за трети път се повърна и спря едва когато си намери скривалище на няколко крачки от уговореното място.

Тук преживя такова душевно страдание, че няколко пъти се помоли на бога за помощ, защото Сайлъс беше религиозен човек. Сега нямаше ни най-малко желание за среща и единствено глупавият страх да не го помислят за пъзльо го задържаше да не избяга, а това чувство беше толкова силно, че надделя над всички други и макар да не му помогна да продължи нататък, поне го възпря да не побегне моментално. Най-после часовникът показа единайсет часа и десет минути. Младият Скъдамор взе да се престрашава, надзърна иззад ъгъла, но не видя никого на мястото на срещата — сигурно непознатата авторка на писмото се е уморила да чака и си е отишла. И колкото боязлив беше преди, толкова смел стана сега. Щом се е явил на срещата, макар и късно, мислеше той, никой не може да го упрекне в страхливост. Ала изведнъж му хрумна: дали не са му погодили номер? — и сам се похвали за прозорливостта, с която бе разкрил и надхитрил шегобийците. Колко суетен е човешкият ум!

Окуражен от тези мисли, той излезе смело от ъгълчето си, но не бе направил и две крачки и усети, че някой го улови за ръката. Обърна се и съзря една много пълна дама с твърде сериозни черти на лицето, но без ни най-малка следа от суровост.

— Виждам, че сте много самонадеян донжуан — рече тя, — щом карате да ви чакат. Но бях твърдо решила да се срещна с вас. Щом една жена е стигнала дотам да прави първата стъпка, значи отдавна се е отърсила от всякаква дребнава гордост.

Сайлъс беше зашеметен от мощните форми и привлекателността на своята кореспондентка и от толкова внезапното й появяване. Но тя се държеше така непринудено и мило, че скоро и той се отпусна. Насърчи го дори да направи някои шеги, а после им изръкопляска възторжено, и в късо време с ласкателства и изобилие от горещо бренди не само го накара да си въобрази, че е влюбен в нея, но и да изповяда най-страстно чувствата си.

— Уви! — възкликна тя. — Не зная дали не трябва да съжалявам за тази минута, колкото и голямо удоволствие да ми доставяте с думите си. Досега страдах сама, занапред, клети момко, ще бъдем двама. Аз не разполагам със себе си. Не смея да ви поканя в къщи, защото ревниви очи ме следят. Чакайте да помисля — додаде тя. — Аз съм по-възрастна от вас, макар и много по-слаба, и при все че вярвам във вашата смелост и решителност, ще трябва да използувам опита си в живота за наша взаимна изгода. Къде живеете?

Той й каза, че държи мебелирана стая в хотел на еди коя си улица и еди кой си номер.

Дамата като че се замисли напрегнато няколко минути.

— Разбирам — отговори тя най-после. — Ще ми бъдете предан и покорен, нали?

Сайлъс я увери най-горещо във верността си.

— Тогава утре вечер — продължи тя с насърчителна усмивка — трябва да останете в стаята си и ако ви навестят приятели, помолете ги, под какъвто претекст ви дойде на ум, да ви освободят веднага от присъствието си. Навярно от десет часа вратата ви се заключва? — запита тя.

— От единайсет — отговори Сайлъс.

— Тогава в единайсет и четвърт — продължи дамата — излезте от хотела. Просто извикайте на портиера да ви отвори, но гледайте да не влизате в разговор с него, Защото така може да развалите всичко. Вървете право на ъгъла на Люксембургската градина и Булевардите, там ще ви чакам. Разчитам да изпълните точно напътствията ми. И помнете, и с най-дребното нарушение можете да навлечете сериозни неприятности на една жена, чиято единствена вина е, че ви е видяла и залюбила.

— Не виждам ползата от всички тези напътствия — рече Сайлъс.

— Вие май започвате да се държите господарски с мен — извика тя, като го потупа с ветрилото си по ръката. — Търпение, търпение! Всичко ще си дойде с времето. Жената обича първо да й се подчиняват, а чак след това й прави удоволствие тя да се подчинява. За бога, правете както ви казвам, иначе не отговарям за нищо. Впрочем — додаде тя, сякаш току-що бе предугадила някаква нова трудност, — намислих по-добър начин за прогонване на нежелани посетители. Кажете на портиера да не пуща никого при вас, освен едно лице, което може да дойде вечерта да му се разплатите за някакъв дълг, и говорете развълнувано, като че ви е страх от тази среща, тъй че да повярва на думите ви.

— Мисля, че умея да се избавям от натрапници — каза той, малко докачен.

— Искам всичко да се изпипа добре — отвърна дамата хладно, — Познавам аз мъжете, не умеете да пазите доброто име на жените.

Сайлъс се изчерви и наведе глава, защото възнамеряваше да се поперчи пред познатите си.

— Преди всичко — добави тя — не говорете на портиера, когато излизате.

— Че защо? — учуди се той. — От всички ваши напътствия това ми се струва н ай-маловажно.

— Преди малко се усъмнихте в целесъобразността и на някои други мои съвети, които сега смятате за много необходими — отвърна тя. — Повярвайте ми, това също е от полза, след време ще разберете, но какво трябва да си помисля за вашите чувства, щом още от първата ни среща ми отказвате такива дребни неща?

Сайлъс се заплете в обяснения и извинения, ала в същото време дамата погледна часовника, плесна с ръце и изписка сподавено.

— О, боже мой! — извика тя. — Нима е толкова късно? Нямам нито минута за губене. Уви, какви робини сме ние, нещастните жени! Какво ли не рискувах досега за вас!

И като повтори напътствията си, които умело съчета с милувки и най-страстни погледи, тя се сбогува с него и изчезна в навалицата.

През целия следващ ден Сайлъс се чувствуваше много важен човек, вече не се съмняваше, че дамата му е графиня, а когато се свечери, добросъвестно изпълни нейните заръки и точно в определения час беше на ъгъла на Люксембургската градина. Там нямаше никого. Чака близо половин час, взирайки се в лицето на всяка жена, която минеше или се спреше край него, прескочи дори до близките ъгли на Булевардите и обиколи цялата градина, но нямаше я красивата графиня, готова да се хвърли в обятията му. Най-после, загубил всякаква надежда, закрачи обратно към хотела. Пътьом изведнъж си спомни думите, разменени между мадам Зефирин и младия блондин, и те кой знае защо го разтревожиха.

„Види се — помисли си той, — всички трябва да лъжат портиера“.

Позвъни, вратата се отвори и портиерът излезе по пижама да му свети.

— Отиде ли си? — осведоми се портиерът.

— Кой? За кого става дума? — запита Сайлъс малко рязко, защото беше нервиран от разочарованието си.

— Не го видях да излиза — продължи портиерът, — но предполагам, че сте му платили. Обикновено не държим тук наематели, които не си уреждат дълговете.

— Какво искате да кажете, дявол да го вземе? — кипна Сайлъс. — Не разбирам нито дума от това бръщолевене.

— Става дума за ниския млад блондин, който дойде за дълга ви — отвърна другият. — Че кой освен него може да бъде, щом ми наредихте да не пускам никой друг?

— Боже мой, невъзможно е да е идвал — възрази Сайлъс.

— Което си е истина, истина е — отвърна портиерът с най-лукав вид.

— Вие сте безсрамен лъжец — извика Сайлъс, но съзнавайки, че се излага с грубостта си, обзет при това от безброй тревоги, се обърна и побягна по стълбата.

— Не искате ли да ви светя? — подвикна портиерът.

Но Сайлъс забърза още повече и спря чак когато стигна седмата площадка и се озова пред вратата си. Там постоя малко да си поеме дъх, измъчван от най-страшни предчувствия и като че ли се боеше да влезе в стаята си.

Когато най-после влезе, с облекчение видя, че вътре е тъмно и изглежда нямаше никого. Въздъхна дълбоко. Ето че си е вече в къщи, на сигурно място, и тази първа негова глупост ще бъде и последна. Кибритът стоеше на нощното шкафче до леглото и той започна да се промъква пипнешком към него. Докато се придвижваше така, страховете го овладяха отново, кракът му срещна някаква пречка, но се оказа, че няма причина за тревога — беше стол. Най-после докосна балдахина. По разположението на прозореца, който се очертаваше смътно, разбра, че е до леглото и трябва само да мине опипом край него, за да стигне нощното шкафче.

Протегна ръка надолу, но това, което докосна, не беше просто покривка, а покривка, под която имаше нещо с очертанията на човешки крак. Сайлъс отдръпна ръката си и остана за миг вцепенен.

„А-а… — помисли си той, — какво може да значи това?“

Ослуша се напрегнато, но не чуваше дишане. Още веднъж с голямо усилие протегна крайчеца на пръста си към вече докоснатото място, но този път отскочи половин ярд назад и се закова разтреперан от ужас. Върху леглото му имаше нещо. Какво точно, не знаеше, но имаше нещо.

Едва след няколко секунди можа да помръдне. После инстинктивно налучка кибрита и гърбом към леглото запали свещ. Щом пламъкът лумна, Сайлъс се извърна бавно и потърси с очи това, което се боеше да погледне. Действително, най-лошите му опасения се бяха сбъднали. Покривката бе застлана грижливо чак до възглавницата, но под нея се очертаваше лежащо неподвижно човешко тяло, а когато се впусна напред и отметна завивката, съзря младия блондин, когото бе видял снощи в танцувалната зала „Бюлие“, с невиждащи отворени очи, подпухнало и посиняло лице, а от ноздрите му се точеше тънка струйка кръв.

Сайлъс нададе проточен, треперлив вой, изпусна свещта и падна на колене до леглото.

От вцепенението, в което го скова страшното откритие, го изкара продължително, но сдържано почукване на вратата. Минаха няколко минути, докато се опомни, но когато се втурна да препречи входа, беше вече късно. Д-р Ноуъл с висока нощна шапчица, държейки лампа, която осветяваше продълговатото му бледо лице, с крадлива стъпка, надзъртайки с кривната като на птица глава, отвори полека вратата и застана в средата на стаята.

— Счу ми се вик — подзе докторът — и тъй като се уплаших, че може да ви е зле, реших веднага да прескоча насам, колкото и натрапчиво да е от моя страна.

Със зачервено лице и разтуптяно от страх сърце Сайлъс застана между доктора и леглото, но нямаше глас да отговори.

— Стоите на тъмно — продължи докторът, — а дори още не сте започнали да се приготвяте за лягане. С очите си виждам това, не можете тъй лесно да ме разубедите, а и лицето ви много красноречиво показва, че имате нужда или от приятел, или от лекар — какво именно желаете? Дайте да проверя пулса ви, защото той често показва точното състояние на сърцето.

Докторът пристъпи към Сайлъс и се опита да го улови за китката, но той пак се дръпна назад. Най-после нервите на младия американец не издържаха. С трескаво движение той отскочи от доктора и като се тръшна на пода, заплака неудържимо.

Когато д-р Ноуъл забеляза мъртвеца в леглото/лицето му помрачня, и като се завтече обратно към вратата, която бе оставил открехната, бързо я затвори и превъртя дваж ключа.

— Станете! — извика той, обръщайки се строго към Сайлъс. — Сега не е време за сълзи. Какво сте направили? Що търси този труп в стаята ви? Говорете откровено, пред вас е човек, който може да ви бъде полезен. Допускате ли, че съм в състояние да ви погубя? Нима мислите, че този къс мъртва плът на възглавницата ви може да промени и най-малко симпатиите, които още отначало изпитвам към вас? Наивни, момко, ужасът, с който слепият и несправедлив закон гледа подобно деяние, не може да засегне чувствата на тия, които обичат извършителя на това деяние. И дори най-близкият ми приятел да изплува от цяло море кръв, това никак няма да накърни привързаността ми към него. Изправете се — каза той, — доброто и злото са химера, животът е само съдба, и в каквото и положение да се намирате, ще имате до себе си човек, готов да ви помага до последния миг.

Ободрен от тези думи, Сайлъс се окопити и с пресеклив глас, подтикван от въпросите на доктора, успя най-после да му изложи фактите. Но не спомена нито дума за разговора между принца и Джералдин, тъй като почти не бе разбрал смисъла му и смяташе, че няма нищо общо с неговото нещастие.

— Уви! — възкликна д-р Ноуъл, — Ако се не лъжа, вие неволно сте попаднали в ръцете на най-опасните хора в Европа. Горкото момче, в какъв капан сте се хванали с вашата наивност! На каква смъртна опасност сте се изложили с непредпазливата си стъпка! Можете ли да ми опишете този човек — каза той, — англичанина, когото сте видели на два пъти и който, подозирам, е душата на тази машинация? Млад ли беше, или стар? Висок или нисък?

Но Сайлъс, който въпреки цялото си любопитство не беше наблюдателен, можа да даде само оскъдни общи сведения, от които нищо не можеше да се разбере.

— Бих въвел наблюдателността като учебен предмет в училищата!

— Откакто влязох в стаята ви — рече той, — макар че ушите и езикът ми не преставаха да работят, очите ми също не бяха бездейни. Тъй че преди малко забелязах, че в ъгъла държите един от ония чудовищни предмети, които вашите сънародници мъкнат по всички краища на света — сиреч, пътнически сандък. Досега не съм имал възможност да проверя доколко полезни са тези принадлежности, но после започна да ми просветлява. Дали за удобство в търговията с роби, или за прикриване на последиците от твърде ревностна употреба на ловджийски нож — не мога да кажа. Но едно ми е ясно: предназначението на такъв сандък е да побере човеШко тяло.

— Вижте какво — извика Сайлъс, — сега не е време за шеги.

— Може да съм се изразил с малко шеговит тон — отвърна докторът, — ала смисълът на думите ми е напълно сериозен. Затова, млади приятелю, най-напред трябва да опразним сандъка ви от цялото му съдържание.

Подчинявайки се на властния глас на доктор Ноуъл, Сайлъс му се постави на разположение. Бързо извадиха цялото съдържание на сандъка, което образува бая голяма купчина на пода. След това Сайлъс хвана убития за краката, докторът — под мишниците, вдигнаха го от леглото и с голяма мъка успяха да го прегънат на две и натикат в празния сандък. С дружни усилия затвориха капака с този необикновен багаж, после докторът собственоръчно го заключи и върза с въже, а Сайлъс напъха извадените вещи в стенния долап и в скрина.

— И тъй — рече докторът, — направена е първата стъпка към вашето спасение. Утре или по-добре днес ще трябва да приспите подозренията на портиера, като му платите всичко, което му дължите, а на мен може да разчитате, че ще направя необходимото за благополучния завършек на тази история. А сега елате в стаята ми, където ще ви дам безвредно, но силно приспивателно, защото каквото и да правите, трябва преди това да си починете.

Следващият ден остана в паметта на Сайлъс като най-дългият в живота му: струваше му се, че няма край. Той отказа да се среща с приятели и седна в един ъгъл, вторачен в пътническия сандък и потънал в печални мисли. Сега си получаваше тъпкано за предишната неделикатност — наблюдателницата се отвори наново и той усети, че от стаята на мадам Зефирин почти непрекъснато го следят. Това толкова го изнерви, че накрая се принуди да запуши „шпионката“ откъм своята страна; когато се почувствува по този начин избавен от чужди погледи, прекара почти цялото си останало време в сълзи на разкаяние и молитва.

Късно вечерта д-р Ноуъл влезе в стаята му с два запечатани, но неадресирани плика в ръка, единият — доста обемист, а другият — толкова тънък, като че ли нямаше нищо в него.

— Сайлъс — каза той, като седна до масата, — дошло е време да ви обясня плана си за вашето спасение. Утре рано сутринта принц Флоризел Бохемски се връща в Лондон от Париж, където няколко дни се е веселил на карнавала. Преди известно време имах щастието да направя на началника на конюшните му полковник Джералдин една от ония обичайни за професията ми услуги, които и двете страни никога не забравят. Излишно е да ви обяснявам каква беше тя, достатъчно е да кажа, че доколкото зная, той е готов да ми се отплати с каквото пожелая. Налага се да се прехвърлите в Лондон, без да ви отварят сандъка. В митницата вероятно ще срещнете сериозни трудности, но се сетих, че багажът на знатна личност като принца от учтивост ще мине непрегледан от митничарите. Отнесох се до полковник Джералдин и успях да получа благоприятен отговор. Ако утре преди шест идете в хотела, където е настанен принцът, багажът ви ще мине като част от неговия, а сам вие ще пътувате като член на свитата му.

— Като ви слушам, струва ми се, че вече съм виждал и принца, и полковник Джералдин, дори оная вечер дочух част от разговора, им на бала в „Бюлие“.

— Възможно е, защото принцът обича да общува с всякакви хора — отвърна докторът. — Щом пристигнете в Лондон — продължи той, — вашата задача е почти изпълнена. В този, по-обемистия плик ви давам писмо, което не смея да адресирам, ала в другия ще намерите адреса на къщата, където трябва да го занесете заедно със сандъка, който ще предадете там и няма да си имате повече грижи.

— Уви! — каза Сайлъс. — Въпреки желанието си не мога да ви повярвам. Вие ми предлагате чудесен изход, но, питам се, способен ли съм да приема такова невероятно решение? Бъдете великодушен, обяснете ми по-добре какво имате предвид.

Докторът изглеждаше раздразнен.

— Момко — отвърна той, — да знаете пред каква дилема ме поставяте! Но така да бъде. Вече съм свикнал да ме унижават и ще е нередно да ви откажа това, след като ви се доверих толкова. И тъй, знайте, че макар сега да съм на вид толкова тих и смирен — скромен, самотен, отдаден на науката, — някога, на млади години, името ми служеше за вдъхновение на най-коварните и опасни злодеи в Лондон и макар външно да ме тачеха и уважаваха, влиянието си дължах главно на моите тайни, чудовищни, престъпни връзки. Именно към един от ония, които тогава бяха под властта ми, се обръщам сега да ви избави от неволя. Сред тях имаше хора от най-различни националности и с най-различни способности, всички обвързани от страшна клетва, отдали се на едни и същи цели; общата ни професия бяха убийствата и аз, който ви говоря, колкото и невинен да ви се виждам, бях главатар на тази страшна банда.

— Какво? — извика Сайлъс. — Убиец? И то такъв, за когото убийството е било професия? И си въобразявате, че мога да стисна ръката ви? Че имам право да приема услугите ви? Зловещи и престъпни старче, нима ще се възползувате от младостта и несретата ми, за да ме направите свой съучастник?

Докторът се засмя горчиво.

— Трудно може да ви се угоди, мистър Скъдамор — рече той, — но ви предлагам да си изберете компания — убит или убиец. Ако съвестта не ви позволява да приемете помощтта ми, кажете, и незабавно ще си отида. Тогава ще можете да правите със сандъка си и съдържанието му каквото ви подскаже вашата честна съвест.

— Признавам грешката си — отвърна Сайлъс. — Не биваше да забравям колко великодушно ми предложихте закрилата си, дори преди да ви бях убедил в моята невинност. Тъй че и занапред ще се вслушвам с признателност в съветите ви.

— Това е хубаво — каза докторът. — Виждам, че си вадите поука от горчивия опит.

— И тъй — продължи пришълецът от Нова Англия, — щом като според признанието ви сте свикнали с тази, потресаваща професия, а и хората, на които ме препоръчвате, са бивши ваши съучастници, не можете ли да се заемете сам с пренасянето на сандъка и така да ме избавите от неговото омразно присъствие?

— Право да ви кажа — отвърна докторът, — чуден човек сте вие. Нима мислите, че недостатъчно се занимавам с вашите работи? Уверявам ви от дън душа, че ми е дошло до гуша. Щом ви предлагам услугите си, или ги приемете, или се откажете, и не ми досаждайте повече с благодарствени излияния, защото ценя признателността ви не повече от ума ви. Ще дойде време — ако запазите здравия си разсъдък още много години — да мислите другояче и да се червите за тазвечерното си поведение.

Като каза това, докторът стана от стола, повтори кратко и ясно напътствията си и излезе от стаята, без да даде на Сайлъс време да отговори.

На другата сутрин Сайлъс се яви в хотела, където полковник Джералдин го прие любезно и от тоя момент нататък го освободи от всякакви непосредствени грижи за сандъка и неговото зловещо съдържание. Пътуването мина без особени премеждия, макар че младежът с ужас дочу как моряците и гаровите хамали се оплакваха помежду си от необикновената тежест на багажа на принца. Сайлъс пътуваше в един вагон с прислугата, защото принц Флоризел предпочете да остане сам с началника на конюшните си. На парахода обаче Сайлъс привлече вниманието на негово височество с тъжния вид, с който поглеждаше купчината багаж, защото бъдещето все още го безпокоеше.

— Ето един млад човек — забеляза принцът, — комуто сигурно тежи нещо на сърцето.

— Той — отговори Джералдин — е американецът, на когото по моя молба разрешихте да пътува с вашата свита.

— С това ми напомняте, че не съм достатъчно учтив — каза принц Флоризел и като се приближи до Сайлъс, с най-очарователна любезност отправи към него следните думи:

— Много се радвам, млади господине, че можах да изпълня желанието ви, предадено ми чрез полковник Джералдин. Моля, не забравяйте, че с удоволствие съм готов да ви направя в бъдеще и още по-голяма услуга.

След това зададе няколко въпроса за политическото положение в Америка, на които Сайлъс отговори умно и прилично.

— Вие сте още млад — рече принцът, — но забелязвам, че сте много сериозен за годините си. Може би вниманието ви е прекомерно заето със сериозни научни занимания. Но възможно е, от друга страна, да съм нетактичен и да зачеквам деликатна тема.

— Аз наистина имам причини да бъда най-големият нещастник на земята — каза Сайлъс. — Никога невинен човек като мен не е търпял такава ужасна неправда.

— Не настоявам да ми се изповядвате — отвърна принц Флоризел. — Но не забравяйте, че препоръката на полковник Джералдин е сигурен паспорт и че аз имам не само желание, но и по-големи възможности от всеки друг да ви помогна.

Сайлъс беше трогнат от любезността на тази знатна особа, но скоро мрачните мисли го нападнаха отново, защото дори благосклонността на принц към републиканец не е в състояние да облекчи от грижи една страдаща душа.

Влакът пристигна на гара Черинг крос, където митничарите, както се полага, пуснаха багажа на принц Флоризел, без да го прегледат. Пред гарата чакаха най-разкошни екипажи, които откараха Сайлъс и останалите в резиденцията на принца. Там полковник Джералдин го потърси и изрази радостта си, че е могъл да услужи на приятел на лекаря, който се е изказал много ласкаво за него.

— Надявам се — добави той, — че порцеланът ви не е пострадал. Имаше изрични разпореждания да се внимава по пътя за багажа на принца.

След това, заповядвайки на слугите да предоставят една от колите на разположение на младия джентълмен и веднага да натоварят пътническия сандък на багажника, полковникът се ръкува, извинявайки се, че е зает с домакинството на принца.

Чак сега Сайлъс разпечата плика, в който беше адресът, и заръча на надменния лакей да го закара на Бокс-корт, която излизаше на Стренд. Това място изглежда беше познато на слугата, защото той като че ли се смути и го помоли да повтори адреса. Със свито от тревога сърце Сайлъс се качи на разкошната каляска и потегли към местоназначението. Входът на Бокс-корт беше тесен — обикновена пътека с парапет и стълбове от двете страни, — така че кола не можеше да мине. На единия от стълбовете седеше човек, който тутакси скочи и размени приятелски знак с кочияша, а лакеят отвори вратата и попита Сайлъс да свали ли сандъка и на кой номер да го отнесе.

— Ако обичате — каза Сайлъс, — на номер три.

Лакеят и непознатият, който бе седял на стълба, дори с помощта на Сайлъс доста се измъчиха, докато пренесат сандъка, ала още преди да го оставят пред вратата на въпросната къща, младият американец с ужас забеляза, че двайсетина зяпачи ги наблюдават. Като се постара да си придаде колкото може по-невъзмутим вид, той почука и подаде втория плик на човека, който им отвори.

— Няма го в къщи — каза той, — но ако оставите писмото и дойдете пак утре рано, ще мога да ви осведомя ще ви приеме ли и кога. Няма ли да оставите сандъка си? — додаде той.

— На драго сърце! — възкликна Сайлъс, но след миг се разкая за прибързаността си и със същата разпаленост заяви, че предпочита да вземе сандъка при себе си в хотела.

Зяпачите го освиркаха за нерешителността му и го проследиха до колата с подигравателни подмятания, а Сайлъс, засрамен и уплашен, помоли слугите да го заведат до някой тих и уютен хотел наблизо.

Екипажът на принца стовари Сайлъс пред хотел „Крейвън“ на Крейвън стрийт й веднага потегли обратно, оставяйки го сам с прислугата на странноприемницата. Единствената свободна стая се оказа някаква дупка на четвъртия етаж с изглед към задния двор. С големи усилия и роптане двама яки носачи вкараха пътническия сандък в тази бърлога. Излишно е да казваме, че при изкачването Сайлъс вървеше неотлъчно по петите им и на всеки ъгъл сърцето му примираше. Една-единствена погрешна стъпка, мислеше си той, и сандъкът може да се преметне през перилата и да изтърси зловещото си съдържание пред очите на всички върху плочите на фоайето.

Когато стигна стаята си, приседна на края на леглото да се посъвземе от току-що преживяното напрежение, но едва се разположи така и скочи, почувствувал опасността от действията на хотелския прислужник, който, коленичил до сандъка, вече услужливо развързваше плетеницата от ремъци и въжета.

— Оставете! — кресна Сайлъс. — Докато съм тук, няма да ми трябва нищо от него.

— Тогава можехте да го оставите във фоайето — изръмжа прислужникът, — вместо да мъкнете тук тази грамада. Не мога да проумея какво има вътре. Ако са пари, значи сте по-богат от мен.

— Пари ли? — повтори Сайлъс и изведнъж се смути. — Какво искате да кажете? Пари нямам, а вие дрънкате глупости.

— Добре бе, шефе — отвърна прислужникът, като смигна. — Никой не ще пипне парите на ваше високоблагородие. Можете да разчитате на мен като на банка — додаде той. — Ала тежичък ви е сандъкът, та не бих се отказал да сръбна нещо за здравето на ваше високоблагородие.

Сайлъс му пъхна в ръката два наполеона, като се извини, че е принуден да го затруднява с чуждестранни пари, оправдавайки се, че току-що е пристигнал. А прислужникът, ръмжейки още по-недоволно и поглеждайки презрително ту парите в ръката си, ту пътническия сандък, най-после благоволи да се оттегли.

Почти два дни трупът бе престоял в сандъка на Сайлъс, затова, щом остана сам, нещастният пришълец от Нова Англия се залови да души най-старателно всички цепнатинки и пролуки. Но времето беше хладно и сандъкът продължаваше да пази потресаващата си тайна.

Той придърпа един стол до него, закри лицето си с длани и потъна в дълбок размисъл. Ако не се отървеше бързо от този сандък, положително скоро щяха да го открият. Сам в чужд град, без приятели или помагачи, несъмнено този пришълец от Нова Англия беше загубен, ако не успееше да се свърже с човека, при когото докторът го пращаше. Той размишляваше натъжен върху амбициозните си планове за бъдещето; сега вече не можеше да стане герой и достоен представител на своя роден град Бенгър в щата Мейн, не можеше да се сбъдне съкровената му мечта да се издига от служба на служба, от почести към почести, трябваше да се прости с всякаква надежда да бъде провъзгласен за президент на Съединените щати и да остави след себе си статуя във възможния най-безобразен стил, украсяваща Капитола във Вашингтон. Той стоеше тук, прикован до един мъртъв англичанин, натъпкан в пътнически сандък, от когото или трябваше да се отърве, или да изчезне от списъците на националните герои!

Не смея да предам словата, с които младият човек обсипваше и доктора, и убития, и мадам Зефирин, и хотелския прислужник, и лакеите на принца — с една дума, всички, които имаха дори косвена вина за ужасното му положение.

Към седем часа слезе да вечеря, но жълтата столова го ужасяваше, очите на другите клиенти като че бяха приковани с подозрение в него, а той мислено беше там горе, при сандъка. Когато келнерът се приближи и му предложи сирене, нервите му бяха вече така опънати, че подскочи от стола и разля остатъка от бирата си на покривката.

Келнерът предложи след вечерята да го заведе до пушалнята, и макар че Сайлъс предпочиташе да се върне веднага при опасното си съкровище, нема смелост да откаже и слезе в тъмната, осветена с газ изба, която служеше и може би все още служи за пушалня на хотел „Крейвън“.

Двама души с много унил вид играеха билярд, обслужвани от един запотен охтичав маркировчик. Отначало Сайлъс помисли, че те са единствените хора в помещението. Но като се взря по-добре, забеляза един човек, много почтен и скромен на вид, който със сведени очи пушеше в другия ъгъл. Веднага се сети, че е виждал вече това лице, и въпреки че непознатият беше облечен другояче, позна в него човека, който бе седял на стълба при входа на Бокс-корт и му бе помагал да свали и после пак да натовари сандъка на колата. Младежът от Нова Англия чисто и просто се обърна и побягна. Спря се едва когато се затвори и заключи в спалнята си.

Измъчван от най-ужасни мисли, той престоя цяла нощ буден там, до фаталния сандък с трупа. Намекът на прислужника, че сандъкът му може да е пълен със злато, го изпълваше с всевъзможни нови страхове, които не му даваха да мигне, а присъствието на явно преоблечения зяпач от Бокс-корт в пушалнята го убеди, че отново е обект на тъмни машинации.

Малко след полунощ, подтикван от тревожни подозрения, Сайлъс отвори вратата на спалнята си и надникна в коридора. Той беше слабо осветен от една-единствена газена лампа. На известно разстояние забеляза някакъв човек, заспал на пода в униформата на хотелски прислужник. Сайлъс се приближи на пръсти до него. Той лежеше отчасти по гръб, отчасти настрана и с десница закриваше лицето си, тъй че не можеше да се познае. Изведнъж, тъкмо американецът се надвеси над него, спящият махна ръка и отвори очи, и Сайлъс се озова отново лице срещу лице със зяпача от Бокс-корт.

— Лека нощ, сър — каза човекът любезно.

Но Сайлъс беше толкова уплашен, че не намери какво да отговори и се прибра мълчаливо в стаята си.

Призори, измъчен от тревоги, заспа на стола, прислонил глава на сандъка. Въпреки тази неудобна поза и зловещата възглавница спа дълбоко и дълго и се събуди късно от рязко почукване на вратата.

Завтече се да отвори и видя пред себе си хотелския прислужник.

— Вие ли сте господинът, който е бил вчера на Бокс-корт? — запита той. С разтреперан глас Сайлъс призна, че е той.

— Значи тази бележка е за вас — добави прислужникът, подавайки му запечатан плик.

Сайлъс го скъса и намери вътре бележка със следните думи: „Дванайсет часът.“

Беше точен до минута; няколко яки слуги вървяха пред него със сандъка. Въведоха го в една стая, където гърбом към вратата седеше някакъв човек и се грееше на огнището. Нито шумът от влизането на толкова много хора, нито тътренето на сандъка, когато го сложиха на голия под, не можа да привлече вниманието на непознатия; изтръпнал от страх, Сайлъс стоеше прав и чакаше да благоволят да го забележат.

Минаха може би пет минути, преди човекът да се обърне небрежно, и Сайлъс позна в негово лице принц Флоризел Бохемски.

— Значи, сър — произнесе принцът много строго, — така злоупотребявате с моята любезност. Както виждам, вие се свързвате със знатни хора с единствената цел да избегнете последиците от собствените си престъпления; едва сега разбирам защо се смутихте, когато ви заговорих вчера.

— Имате право — извика Сайлъс, — но аз не съм виновен за нищо, освен за неволята си.

И с припрян глас и съвсем откровено разправи на принца цялата история на своето нещастие.

— Виждам, че съм сбъркал — рече негово височество, като го изслуша докрай. — Вие сте просто жертва, а тъй като няма защо да ви наказвам, можете да бъдете сигурен, че ще направя всичко възможно да ви помогна.

А сега — продължи той, — на работа. Отворете веднага сандъка си да видя какво има в него. Сайлъс пребледня.

— Дори ме е страх да погледна вътре — възкликна той.

— Хайде де — извика принцът, — нима не сте го поглеждали досега? Трябва да избягвате такива сантименталности. Болен човек, комуто все още може да се помогне, по би будил съчувствие, отколкото мъртъв, комуто е все едно дали ще му помогнем, или ще му навредим, ще го обичаме или ще го мразим. Кураж, мистър Скъдамор — но като видя, че Сайлъс продължава да се колебае, додаде: — Не бих искал да формулирам другояче молбата си.

Младият американец като че се пробуди от сън и с тръпки на погнуса се залови да развързва ремъците и да отключва сандъка. Принцът стоеше до него и го следеше със спокойно лице и с ръцете отзад. Тялото беше съвсем вкочанясало и Сайлъс трябваше да употреби големи душевни и физически усилия, за да го изправи така, че да се види лицето му.

Принц Флоризел се стъписа и извика ужасен.

— Уви! — възкликна той. — Да знаете, мистър Скъдамор, какъв жесток подарък сте ми донесли! Този млад човек е от моята свита, брат на най-верния ми приятел, и изпълнявайки мое поръчение, е загинал от ръцете на безчовечни и коварни хора. Горкият Джералдин-продължи той сякаш на себе си, — с какви думи ще ви известя за участта на вашия брат? Как да се оправдая в очите ви или в очите на бога за безразсъдните планове, които са причина за тази кървава и неестествена смърт? Ах, Флоризел, Флоризел! Кога ще се научиш на благоразумие, което по-подхожда на смъртни, и ще престанеш да се опияняваш от мнимата власт, с която разполагаш? Власт! — провикна се той. — Кой е по-властният? Като гледам, мистър Скъдамор, този млад човек, когото пожертвувах, чувствувам колко е нищожен един принц.

Сайлъс беше покъртен от вълнението му. Той се опита да му прошепне няколко утешителни думи, но се разплака. Трогнат от явно добрите му намерения, принцът пристъпи към него и го улови за ръката.

— Овладейте се — каза той. — И вие, и аз трябва да си извлечем добра поука, днешната среща ще бъде от полза и за двама ни. Сайлъс му поблагодари мълчаливо с прочувствен поглед. — Напишете ми на това листче адреса на доктор Ноуъл — продължи принцът, повеждайки го към масата, — и ми позволете да ви посъветвам, когато бъдете пак в Париж, да избягвате този опасен човек. В случая той е действувал с благородни подбуди, иска ми се да повярвам това; ако имаше пръст в смъртта на Джералдин-младши, нямаше да изпрати трупа до действителния престъпник.

— Действителният престъпник ли! — повтори Сайлъс учудено.

— Точно така — отвърна принцът. — Това писмо, което по волята на всемогъщото провидение така странно попадна в ръцете ми, беше адресирано не до друг, а до самия престъпник, прословутия председател на Клуба на самоубийците. Не се опитвайте да вниквате по-дълбоко в тези опасни тайни, а бъдете доволен, че сте успели да се отървете и напуснете незабавно тази къща. Аз имам спешни работи, а и трябва да уредя веднага погребението на този клет мъртвец, който доскоро беше смел и красив младеж.

Сайлъс се сбогува с благодарност и смирение с принц Флоризел, но остана в Бокс-корт, докато не го видя да потегля с разкошна каляска към полицейското управление, за да се срещне с полковник Хендерсън. Макар и републиканец, младият американец свали почтително шапка на отдалечаващата се каляска. Същата нощ тръгна с влака обратно за Париж.

Така, забеляза моят арабски събрат разказвач, завършва Историята с лекаря и пътническия сандък. Пропускайки някои размишления за силата на провидението, съвсем уместни за оригинала, но не много подходящи за нашия западен вкус, ще добавя само, че мистър Скъдамор вече е започнал да се изкачва по стълбата на политическата слава и според последните сведения е станал шериф на родния си град.

ПРИКЛЮЧЕНИЕТО С ЕКИПАЖА

Лейтенант Брекънбъри Рич се бе отличил много в едно от въоръжените стълкновения из индийските планини, пленявайки лично племенния вожд. Всички се възхищаваха от храбростта му и когато се завърна в родината, омаломощен от сериозна саблена рана и продължителна тропическа треска, обществото беше готово да го посрещне като знаменитост от средна величина. Но по характер лейтенантът беше непритворен и скромен, приключенията му бяха присърце, ала не обичаше твърде почестите, затова изчака в чужди курорти и в Алжир, докато мимолетната мълва за подвизите му почне да заглъхва. Най-после, в началото на пролетта, пристигна в Лондон колкото може по-незабележимо и тъй като беше сирак и имаше само далечни роднини, които живееха в провинцията, настани се в столицата на страната, за която бе пролял кръвта си, почти като чужденец.

На другия ден след своето пристигане обядва сам в един военен клуб. Ръкува се с неколцина стари другари и прие горещите им поздравления, но тъй като всички до един имаха някакъв ангажимент тази вечер, накрая остана съвсем сам. Беше във фрак, понеже възнамеряваше да отиде на театър. Но големият град му беше непознат, защото от провинциалното училище се бе прехвърлил във военния колеж, а оттам — направо в Източната империя, затуй реши да опита всички удоволствия на този незнаен свят. Размахвайки бастуна си, тръгна в западна посока. Беше топла вечер, вече тъмно, всеки момент щеше да ливне дъжд. Върволицата от лица под светлината на уличните лампи възбуждаше въображението на лейтенанта, струваше му се, че може да се движи, безкрайно из тази вълнуваща градска атмосфера, обкръжен от тайнствеността на четири милиона човешки живота. Оглеждаше къщите и гадаеше какво ли става зад тези ярко осветени прозорци, взираше се в лицата и във всяко от тях виждаше някакъв спотаен порив, престъпен или благороден.

„Говорят за война — мислеше си той, — ала тук е най-голямото бойно поле на човечеството.“

И изведнъж му се видя странно, че крачи от толкова време по тази заплетена сцена, а не му се случва никакво приключение.

„Всичко с времето си — разсъждаваше той. — Тук аз съм още външен човек, може би имам вид на чужденец. Но скоро този поток неминуемо ще ме повлече.“

Беше вече доста късно, когато внезапно от мрака рукна студен дъжд. Брекънбъри застана под няколко дървета, отдето съзря кочияш, който му даваше знак, че е свободен. Това щастливо обстоятелство му дойде толкова навреме, че веднага вдигна бастун в отговор и след малко се разположи в тази лондонска гондола.

— Накъде, сър? — попита файтонджията.

— Накъдето обичате — каза Брекънбъри.

И моментално, с неочаквана бързина файтонът се понесе през дъжда и скоро се озова сред лабиринт от вили. Вилите, всяка с градинка отпред, така си приличаха, осветените от лампи пусти улици и улички, по които препускаше файтонът, толкова малко се различаваха една от друга, че скоро Брекънбъри загуби всякаква ориентация. Беше готов да помисли, че коларят се забавлява с него, като се върти в кръг и ту влиза, ту излиза от този малък квартал, но в бързината му се усещаше деловитост, която го убеди, че не е така. Човекът имаше нещо на ум, бързаше към някаква определена цел и Брекънбъри се смая от сръчността, с която този кочияш се провираше през такъв лабиринт, и същевременно с тревога се мъчеше да отгатне причината за бързането. Чувал бе да му разправят за чужденци, изпатили си в Лондон. Дали кочияшът не спадаше към някаква кръвожадна, опасна банда? Дали не го води към насилствена смърт?

Едва помисли това и екипажът зави рязко край един ъгъл и спря пред градинската врата на някаква вила, разположена на дълъг и широк път. Къщата беше ярко осветена. Друг файтон току-що бе пристигнал и Брекънбъри видя, че през главния вход влезе някакъв джентълмен, посрещнат от няколко слуги в ливреи. Стори му се чудно, че кочияшът спря точно пред къща, където имаше прием, но помисли, че това е случайност, и остана на мястото си, пушейки спокойно, докато изведнъж чу, че вратичката се отвори.

— Пристигнахме, сър — каза кочияшът.

— Пристигнахме ли? — повтори Брекънбъри. — Къде?

— Вие ми казахте да ви заведа където пожелая, сър — отговори човекът с усмивка, — и ето, пристигнахме.

На Брекънбъри му направи впечатление, че гласът на кочияша беше необикновено спокоен и любезен за човек от нисшите съсловия, но си спомни с каква бързина бе карал и изведнъж забеляза, че екипажът беше твърде разкошен за обикновен файтон.

— Моля да ми обясните — каза той. — Нима искате да ме оставите на дъжда? Любезни, мисля, че на мен се полага да решавам къде да сляза.

— Разбира се, имате право да решавате — отговори кочияшът, — но когато ви разкажа всичко, уверен съм, че джентълмен като вас не може да вземе друго решение. В тази къща има прием. Не зная какъв е домакинът — може би не е от Лондон и си няма познати тук, а може и да е някакъв чудак. Но зная едно, че ми е наредено да доведа тук колкото може повече самотни джентълмени във вечерно облекло, за предпочитане офицери. Остава само да влезете и да кажете, че ви е поканил мистър Морис.

— Вие ли сте мистър Морис? — полюбопитствува лейтенантът.

— Ами, не — отвърна кочияшът. — Мистър Морис е стопанинът на къщата.

— Много странен начин за събиране на гости — каза Брекънбъри, — но на един чудак наистина може да му хрумне такова нещо, без намерение да обиди някого. А ако отхвърля поканата на мистър Морис — продължи той, — какво ще стане?

— Наредено ми е да ви върна там, откъдето ви взех — отговори човекът, — и до полунощ да потърся други. Комуто не се нрави такова приключение, каза мистър Морис, добър му път.

Тези думи накараха лейтенанта да вземе окончателно решение.

„Все пак — мислеше си той, слизайки от екипажа, — не стана нужда да чакам дълго за приключение.“

Едва стъпи на тротоара и още търсеше в джоба си пари да плати на кочияша, каляската зави и полетя с предишната главоломна скорост натам, отдето бе дошла. Брекънбъри извика подир кочияша, но той продължи, без да му обръща внимание, ала от къщата чуха гласа му, вратата се отвори наново, поток светлина обля градината и един слуга с чадър се завтече да посрещне Брекънбъри.

— На кочияша е платено — каза слугата с много учтив тон и го поведе по пътеката към стълбата. В преддверието няколко други прислужници поеха шапката, бастуна и палтото на лейтенанта, дадоха му в замяна жетон с номер и по стълба, украсена с тропически цветя, любезно го поведоха към вратата на едно помещение на първия етаж. Там важният иконом попита за името му и като обяви: „Лейтенант Брекънбъри Рич“, го заведе в гостната на къщата.

Един млад, строен и необикновено красив човек го посрещна и поздрави вежливо и радушно. Стотици свещи от най-хубав восък осветяваха помещението, което като стълбата ухаеше от множество редки и красиви цветни храсти. Една странична маса беше отрупана с апетитни блюда. Няколко слуги сновяха насам-натам с плодове и чаши шампанско. Тук имаше към шестнайсет души, все мъже, повечето млади и почти без изключение с елегантна и привлекателна външност. Те бяха разделени на две групи: едната — около маса с рулетка, другата — около втора маса, на която един от групата държеше банката на бакара.

„Значи — помисли Брекънбъри, — намирам се в частен игрален дом, а кочияшът беше примамка.“

Домакинът още го държеше за ръката, докато погледът на Брекънбъри обхване всички тези подробности, а умът му формулира заключението; едва след този бърз оглед очите му се спряха отново на него. Сега мистър Морис му направи още по-силно впечатление. Непринудено изисканите му обноски, изящността, добродушието и смелостта, изписани на лицето му, никак не съвпадаха с представите на лейтенанта за съдържател на игрален дом, а говорът му показваше, че е човек с положение и заслуги. Брекънбъри почувствува инстинктивна симпатия към домакина и макар да се ядосваше на слабостта си, не можа да устои на дружелюбната привлекателност на мистър Морис като човек и характер.

— Чувал съм за вас, лейтенант Рич — каза мистър Морис, като сниши глас, — и, уверявам ви, много ми е приятно, че се запознахме. Вашата външност съответствува на славата ви, която стигна до нас още преди да се върнете от Индия. И ако забравите поне временно своеобразния начин, по който бяхте докаран в моя дом, ще смятам присъствието ви не само за чест, но и за истинско удоволствие. Човек, който помита с един замах цял ескадрон варвари — додаде той през смях, — не бива да се смущава от нарушение на етикета, колкото и сериозно да е то.

И като го заведе до бюфета, настоя да опита от лакомствата.

„Откровено казано — мислеше си лейтенантът, — много симпатичен човек, а тук несъмнено се е събрала една от най-приятните компании в Лондон.“

Той сръбна малко шампанско, което намери превъзходно, а като забеляза, че мнозина вече пушеха, запали една от манилските си пури и пристъпи към масата с рулетката, където ту залагаше, ту следеше с усмивка късмета на другите. Докато се забавляваше така, изведнъж забеляза, че всички присъствуващи бяха под зорко наблюдение. Мистър Морис сновеше насам-нататък, привидно зает със задълженията си на домакин, но непрекъснато хвърляше пронизващ поглед наоколо; никой тук не убягваше от живото му, остро око — следеше държането на тия, които губеха най-много, изчисляваше сумите на залозите, спираше се зад двойки, увлечени в разговор — накратко казано, нито една черта или проява на присъствуващите не оставаше недоловена и незабелязана от него. „Игрален дом ли е наистина това? — питаше се Брекънбъри. — Прилича по-скоро на тайна инквизиция.“ Той почна сам да следи всяко движение на мистър Морис и макар че този човек беше винаги усмихнат, под тази маска като че ли се криеше измъчена от тревоги, неспокойна душа. Хората около него се смееха, увлечени в играта си, ала Брекънбъри бе загубил интерес към гостите.

„Тоя Морис — помисли си той — не е току-тъй в тази стая. Има си някаква скрита цел, а моята цел ще бъде да я разкрия.“

Сегиз-тогиз мистър Морис дръпваше настрана някой от гостите си и след кратък разговор във вестибюла се връщаше сам, а въпросният гост не се появяваше вече. След като тази сцена се повтори няколко пъти, любопитството на Брекънбъри се изостри до крайност. Той реши незабавно да проникне в тази малка тайна, а когато премина във вестибюла, зад разкошни зелени завеси откри дълбока прозоречна ниша. Пъхна се бързо в нея и не се наложи да чака дълго: от главното помещение чу приближаващи се стъпки и гласове. Надзъртайки през пролуката между завесите, видя мистър Морис, придружен от един пълен, червендалест човек с вид на търговски пътник, който вече бе направил впечатление на Брекънбъри с грубия си смях и невъзпитаното си държане на масата. Двамата се спряха точно до прозореца, тъй че Брекънбъри не пропусна нито дума от следния диалог:

— Моля за хиляди извинения! — подзе мистър Морис с много смирен тон. — Ако ви се сторя груб, надявам се, че ще бъдете тъй добър да ми простите. В такъв голям град като Лондон винаги стават недоразумения и трябва да се стараем да ги поправяме колкото може по-бързо. Боя се, че сте попаднали в скромния ми дом по погрешка, защото, откровено казано, не си спомням да съм ви виждал. Позволете ми да ви запитам без излишни заобикалки, защото между почтени джентълмени една дума е достатъчна, под чий покрив мислите, че се намирате?

— На мистър Морис — отговори другият, когото последните думи страшно смутиха.

— Мистър Джон или мистър Джеймз Морис? — попита домакинът.

— Да си призная, не мога да ви кажа — отвърна злочестият гост. — Не познавам лично нито другия джентълмен, нито вас.

— Така и предполагах — рече мистър Морис. — Малко по-нататък на същата улица живее пак лице със същото име и не се съмнявам, че полицаят ще може да ви каже номера му. Повярвайте ми, много се радвам на недоразумението, благодарение на което имах удоволствието да бъда удостоен толкова дълго с вашето присъствие, и позволете ми да изразя надежда, че ще се видим отново в по-нормална обстановка. А дотогава за нищо на света не искам да ви лишавам повече от приятелите ви. Джон — добави той, повишавайки глас, — моля те, намери палтото на този джентълмен.

И с най-любезен вид мистър Морис изпрати госта си до вратата на антрето, където го повери на грижите на иконома. Когато минаваше край прозореца обратно към гостната, Брекънбъри чу дълбока въздишка, сякаш на душата на домакина тежеше голяма тревога, и нервите му вече не издържаха на непосилната задача, с която се бе нагърбил.

Близо час пристигаха коли, и то толкова често една след друга, че докато изпратеше един гост, мистър Морис трябваше да посреща друг; така броят им оставаше все същият. Но към края на този час потокът от новопристигащи намаля и най-после съвсем секна, докато тоя на заминаващите продължаваше неспирно. Салонът като че ли взе да се поопразва, бакарата прекъсна поради липса на „банка“, мнозина си тръгнаха по своя инициатива и никой не ги спря, а в това време мистър Морис удвои любезното си внимание към останалите. Той ходеше от група на група и от човек на човек, удостояваше всекиго с ласкав поглед и приятни думи, приличаше повече на домакиня, отколкото на домакин, а в държането му имаше някакво женско кокетство и любезничене, което очароваше сърцата на всички.

Когато гостите понамаляха, лейтенант Рич излезе за малко от салона във вестибюла да поеме чист въздух. Но едва прекрачи прага на вестибюла и се закова на място, защото видя нещо, което го смая — декоративните храсти бяха изчезнали от стълбата, пред градинската врата стояха три големи коли за пренасяне на мебели, слугите тичаха насам-нататък да опразват къщата, някои дори вече бяха облекли палтата си и се готвеха да тръгват. Като че свършваше някаква селска веселба, всичко за която беше взето под наем. Брекънбъри наистина имаше над какво да се замисли: първо изпратиха гостите, които всъщност не бяха истински гости, а сега и слугите, които едва ли бяха истински слуги, бързаха да се разотидат.

„Дали цялата тази работа не беше мистификация? — запита се той. — Сапунен мехур за една-единствена нощ, който до сутринта трябва да се пукне?“

Издебвайки сгоден случай, Брекънбъри се втурна по стълбата към горните етажи на къщата. Завари каквото бе очаквал. Тичайки от стая на стая, не виждаше никъде следа нито от мебел, нито от картина по стените. Макар че сградата беше пребоядисвана и ремонтирана, очевидно не само сега, но и никога по-рано не е била обитавана. Младият офицер си спомни с учудване колко приветлив, спокоен и гостоприемен вид имаше къщата при пристигането му. Такава измама в голям мащаб е възможна само с цената на огромни разходи.

Кой беше в такъв случай мистър Морис? Какво целеше, когато играеше ролята на домакин една-единствена нощ в този-далечен западен край на Лондон? И защо събираше гостите си наслуки по улиците?

Брекънбъри си спомни, че вече доста се бе бавил тук, и побърза да се присъедини към останалите. Мнозина си бяха отишли в негово отсъствие и в гостната, доскоро така претъпкана, бяха останали не повече от петима души заедно с лейтенанта. Когато влезе отново в салона, мистър Морис го посрещна с усмивка и тутакси се изправи.

— Време е, господа — заговори той, — да обясня с каква цел ви отклоних от вашите развлечения. Надявам се, че тази вечер не ви е била много скучна, но трябва да призная, целта ми не беше да запълня вашето свободно време, а да ми помогнете в едно затруднено положение. Всички вие сте джентълмени — продължи той, — външността ви свидетелствува за това, и не ви искам друго доказателство. Така че ще ви кажа, без да крия — моля да ми направите една деликатна и рискована услуга, рискована, защото крие опасност за живота ви, и деликатна, защото ще искам от вас да пазите в пълна тайна всичко, което видите и чуете. Отправена от съвсем непознат човек, тази молба е почти смешно чудновата, и тъй като много добре съзнавам това, веднага ще добавя, че ако някому тук не му се слушат такива неща, ако някой от присъствуващите се бои от такава опасна и тайнствена работа, изискваща донкихотовска преданост към непознат — ето ръката ми, готов съм да му пожелая най-чистосърдечно лека нощ и приятен път.

Един много висок, силно прегърбен брюнет незабавно се отзова на този призив.

— Поздравявам ви за откровеността, сър — каза той, — ала, що се отнася до мен, аз си отивам. Няма да възразя нищо, но трябва да ви призная, че ми вдъхвате подозрение. Както казах, отивам си, и може би ще речете, че е излишно да обяснявам защо постъпвам така.

— Напротив — отвърна мистър Морис, — ще ви бъда признателен за всичко, което кажете. Предложението ми е достатъчно сериозно, тъй че не е нужно да се преувеличава.

— И тъй, какво ще отговорите, господа — обърна се високият към останалите. — Добре се забавлявахме тази вечер. Да се разотидем ли всички мирно и тихо, а? Сутринта, когато видите отново слънцето, спокойни и извън всякаква опасност, ще си речете: право каза този човек.

Говорещият произнесе последните думи с интонация, която им придаваше още по-голяма сила, а лицето му имаше странно изражение — сериозно и важно. Още един от гостите стана бързо и с плах вид понечи да си върви. Само двама не помръднаха от местата си, Брекънбъри и един стар майор от кавалерията с червен нос; лицата и на двамата оставаха невъзмутими и макар че набързо си размениха поглед, разискванията, които току-що приключиха, като че ли им бяха напълно безразлични.

Мистър Морис изпроводи „дезертьорите“ чак до вратата, която затвори подире им, а когато след това се обърна към двамата офицери и им заговори, лицето му изразяваше облекчение и радост.

— Избрах хората си като Исус в библията — каза мистър Морис — и вярвам, че сега имам вече елита на Лондон. Външността ви се е поправила на кочияшите, след това тя очарова и мен, следях държането ви между непознати, и то при най-необикновени обстоятелства, наблюдавах как играете и как се отнасяте към загубите си и накрая ви изпитах с едно смайващо съобщение, което посрещнахте като покана за вечеря. Значи — провикна се той, — не напразно от години съм приятел и ученик на най-смелия и най-мъдър владетел в Европа.

— В битката при Бъндърчанг — обади се майорът — поисках дванайсет доброволци и всички кавалеристи от строя се отзоваха на призива ми. Но група комарджии не са като полк под обстрел. И сигурно ще бъдете доволен, че сте намерили поне двама, но и двамата ще ви останат верни докрай. Колкото до двамата, които избягаха, за мен те са най-жалки подлеци. Лейтенант Рич — додаде той, обръщайки се към Брекънбъри, — напоследък съм чувал много за вас, не се съмнявам, че и вие също сте чували за мен. Аз съм майор О’Рук.

И старият ветеран протегна на младия лейтенант своята червена трепереща ръка.

— Кой не е чувал за вас? — отвърна Брекънбъри.

— Когато приключи тази малка работа — каза мистър Морис, — вярвам, че ще се чувствувате достатъчно възнаградени, защото не мога да ви предложа по-ценна награда от това, че ви запознах помежду ви.

— Кажете ни сега — рече майор О’Рук, — за дуел ли става дума?

— Нещо като дуел — отговори мистър Морис, — дуел с непознати и опасни противници, и много се боя — дуел до смърт. Ще ви моля — продължи той — занапред да не ми казвате вече Морис, наричайте ме, ако обичате, Хемърсмит, ще ви бъда много признателен също, ако не ме питате и не се мъчите да откриете сами истинското ми име, както и името на едно друго лице, което се надявам да ви представя скоро. Преди три дни въпросното лице изчезна внезапно от дома си и до тази сутрин няма никакви сведения къде е. Ще разберете тревогата ми, когато ви кажа, че този човек се е заловил лично да раздава правосъдие. Обвързан със злополучна клетва, която лекомислено положи, той смята, че без помощта на закона трябва да избави света от един много хитър и кръвожаден злодей. Двама от другарите ни, единият от които ми е роден брат, загинаха при това. Ако се не лъжа, приятелят ми също се е заплел в смъртоносната му мрежа. Но поне е още жив и храни надежда, както личи от тази бележка.

И говорещият, който беше чисто и просто полковник Джералдин, подаде едно писмо, което гласеше така:

„Майор Хемърсмит, в три часа сутринта в сряда напълно доверен мой човек ще ви пусне през вратичката в градината на Рочестър хаус, Риджънтс парк. Моля ви да не закъснявате нито секунда. Бъдете тъй добър да донесете кутията ми с шпаги, а също, ако успеете да намерите, един-двама възпитани джентълмени, които умеят да пазят тайна й не ме познават. В случая да не се споменава името ми.

Т. Годол.“

— Дори само заради мъдростта си — продължи полковник Джералдин, когато всеки от двамата задоволи любопитството си, — моят приятел има право да иска безпрекословно изпълнение на нарежданията му. Излишно е да ви казвам, че дори не съм припарвал до Рочестър хаус и като вас все още не зная какво иска от нас моят приятел. Щом получих това нареждане, притичах до един мебелен магазин и за няколко часа къщата, в която се намираме сега, придоби своя доскорошен празничен вид. Планът ми беше твърде оригинален и никак не съжалявам за постъпката си, защото благодарение на нея имам на разположение майор О’Рук и лейтенант Брекънбъри Рич. Но слугите от тази улица ще се изненадат много, когато утре сутринта видят, че къщата, която тази вечер беше пълна със светлини и гости, е пуста и обявена за продажба. Така че и най-сериозните работи — вметна полковникът — си имат своята весела страна.

— И нека добавим, весел край — додаде Брекънбъри. Полковникът погледна часовника си.

— Вече е почти два — каза той. — Разполагаме с един час и с бърза кола, която ни чака пред вратата. Кажете, мога ли да разчитам на помощта ви?

— Никога през дългия си живот — отговори майор О’Рук — не съм престъпвал думата си, не съм се отказвал дори от облог.

След като Брекънбъри също изяви, както се полага, своята готовност и изпиха по една-две чаши вино, полковникът даде всекиму зареден револвер, тримата се качиха на каретата и потеглиха към посочения адрес. Рочестър хаус беше великолепна сграда на брега на канала. Голяма градина я изолираше напълно от любопитни съседи. Тя приличаше на parc aux certs (Парк с елени (фр.). — Б. пр.) на голям благородник или милионер. Доколкото можеше да се види от улицата, в никой от многобройните прозорци на къщата не се забелязваше искрица светлинка и цялото място изглеждаше запустяло, сякаш собственикът отсъствуваше отдавна.

След като освободиха колата, тримата джентълмени скоро намериха вратичката — нещо като вход на тесен проход между две градински стени. Оставаха още десет-петнайсет минути до уреченото време, валеше силен дъжд и смелчаците се подслониха под надвисналия бръшлян, говорейки си тихо за наближаващото изпитание.

Изведнъж Джералдин даде знак с вдигнат пръст да мълчат и тримата наостриха до крайност уши. През непрестанния плясък на дъжда отвъд стената се чуха стъпки и гласове на двама мъже, а когато те се приближиха повече, Брекънбъри, който имаше извънредно остър слух, можа да долови откъслечни думи.

— Изкопан ли е гробът? — запита единият.

— Изкопан е — отговори другият, — зад лавровия плет. Когато си свършим работата, можем да го покрием с куп съчки.

Първият от говорещите се засмя и смехът му накара слушателите от другата страна да потреперят.

— Има още един час — каза той.

По звука на стъпките се разбра, че двамата се разделиха и тръгнаха в различни посоки.

Почти веднага след това вратичката предпазливо се отвори, в тясната пролука се показа бледо лице и една ръка им махна да влязат. В гробовно мълчание тримата минаха през вратата, която моментално се затвори подире им, и поеха след водача си през няколко градински алеи към входа на кухнята. В просторната кухня, застлана с плочи, но без обичайната мебелировка, гореше една-единствена свещ, а когато оттам се заизкачваха по виещата се стълба, адски шум на плъхове показа още по-красноречиво колко запустяла е къщата.

Водачът им тръгна напред със свещта в ръка. Той беше слаб човек, силно прегърбен, но все още пъргав; от време на време се спираше и с жестове ги приканваше към мълчание и предпазливост. Полковник Джералдин вървеше по петите му, държейки кутията с шпагите под мишница и зареден пистолет в другата ръка. Сърцето на Брекънбъри биеше силно. „Още имаме време“ — помисли си той, но от бързината на стареца разбра, че часът за действие вече наближава. Приключението им беше обгърнато с такава тайнственост и опасност, мястото изглеждаше толкова подходящо за тъмни дела, че Брекънбъри, който вървеше последен по виещата се стълба, неволно изпитваше вълнение, което би било простимо дори за човек, врял и кипял в живота.

Когато стигнаха горния край на стълбата, водачът отвори една врата и пусна тримата офицери да минат в малка стаичка, осветена от опушена лампа и тлееща камина. В ъгъла до огнището седеше възпълен човек, но с изискана и властна външност и още в разцвета на младостта. В държането и изражението му прозираше невъзмутимо хладнокръвие, той пушеше пура бавно и с голяма наслада, а до лакътя му на масата стоеше висока чаша с някаква шипяща напитка, която пръскаше приятен аромат из стаята.

— Добре дошли — каза той, като протегна ръка на полковник Джералдин. — Знаех, че мога да разчитам на точността ви. — На моята преданост — отвърна полковникът с поклон.

— Запознайте ме с приятелите си — продължи първият, а когато свърши тази церемония, додаде с оправдателна любезност: — Бих желал, господа, да ви предложа по-забавна програма, неучтиво е да се започва познанство със сериозни работи, но напорът на събитията е по-силен от задълженията на гостоприемството. Надявам се и вярвам, че ще ми простите за тази неприятна вечер; за хора като вас е достатъчно да знаят, че ми правят голяма услуга.

— Ваше височество — каза майорът, — моля да ме извините за откровеността. Не мога да скрия това, което научих. Отдавна подозирам кой е майор Хемърсмит, но по отношение на мистър Годол вече не се съмнявам. Да търсиш в Лондон двама, които да не познават принц Флоризел Бохемски, значи да искаш невъзможното от съдбата.

— Принц Флоризел! — извика Брекънбъри смаян и се вгледа с разпалено любопитство в лицето на знатната личност пред него.

— Няма да съжалявам за загубеното си инкогнито — забеляза принцът, — защото така ще мога да ви се отплатя по-достойно. Уверен съм, че бихте направили за мистър Годол същото, каквото и за принца на Бохемия. Но тъй като последният би могъл да стори нещо повече за вас, печеля аз — добави той с галантен жест.

След това подхвана с двамата офицери разговор за армията в Индия и за туземните войски — тема, по която, както и по всички други, беше изумително осведомен и разсъждаваше разумно.

В такъв миг на смъртна опасност в държането на този човек имаше нещо толкова поразително, че изпълни Брекънбъри с почтително възхищение, не по-малко го възхити обаянието в разговор и изключително вежливото му държане. Всеки жест, всяка интонация бяха не само благородни, но и като че ли облагородяваха щастливия простосмъртен, към когото се насочваха, и Брекънбъри с възторг бе принуден да си признае, че всеки смелчак с удоволствие би пожертвувал живота си за такъв владетел.

Много минути минаха така, най-после човекът, който ги бе въвел в къщата и сега седеше мълчаливо в един ъгъл с часовника си в ръка, стана и прошепна нещо на ухото на принца.

— Добре, д-р Ноуъл — отвърна Флоризел високо, после се обърна към другите и додаде: — Ще ме извините, господа, но ще трябва да ви оставя на тъмно. Наближава часът.

Д-р Ноуъл угаси лампата. Слабата сивкава светлина, предвестница на зората, която се процеждаше през прозореца, не беше достатъчна, за да освети стаята, тъй че когато принцът се изправи, не можеха нито да се различат чертите му, нито пък да се разбере какво чувство го вълнуваше, докато говореше. Той пристъпи към вратата и застана от едната й страна в поза на най-напрегнато внимание.

— Имайте добрината — каза той — да пазите абсолютна тишина и да се криете в най-тъмната сянка.

Тримата офицери и лекарят побързаха да се подчинят и близо десет минути единственият звук в Рочестър хаус беше шумоленето на плъховете зад дървенията на къщата. След като изтече това време, тишината бе внезапно нарушена от силно и остро изскърцване на панти, а скоро доловиха и бавни, предпазливи стъпки, които се приближаваха към тях по кухненската стълба. На всяко второ стъпало пришълецът като че ли се спираше да се ослуша и в тези паузи, които изглеждаха безконечни, дълбоко безпокойство обзе дебнещите. Д-р Ноуъл, макар и свикнал на силни емоции, беше почти за окайване, толкова вълнения му причиняваше това: гърдите му свиреха, при дишане зъбите му тракаха, а когато се въртеше нервно, ставите му пукаха силно.

Най-после нечия ръка натисна вратата и резето отскочи с лек трясък. Последва още една пауза, през която Брекънбъри забеляза, че принцът се изправи безшумно, сякаш готов за някакво необикновено усилие. После вратата се отвори, пропущайки още малко от светлината на утрото, и на прага застана неподвижно човешка фигура. Човекът беше висок и държеше в ръката си нож. Устата му беше зейнала като на ловджийско куче, готово за скок, и дори в полумрака се виждаха оголените му и лъснали горни зъби. Личеше, че до преди една-две минути е бил целият потопен във вода, защото докато стоеше така, от мокрите му дрехи се стичаха капки и тупаха по пода.

След миг той прекрачи прага. Скок, сподавен вик, кратка схватка, и преди полковник Джералдин да успее да се притече на помощ, принцът държеше за раменете обезоръжения и безпомощен човек.

— Д-р Ноуъл — каза той, — бъдете добър да запалите пак лампата. И като предаде пленника си на Джералдин и Брекънбъри, прекоси стаята и се облегна с гръб о полицата на камината. Когато лампата светна, видяха, че лицето на принца изразява необичайна суровост. Той не беше вече Флоризел, безгрижният джентълмен, а принц на Бохемия, който, изпълнен със справедлив гняв и твърда решителност, вдигна глава и се обърна към пленения председател на Клуба на самоубийците.

— Председателю — заговори той, — вие устроихте последната си клопка, ала сам попаднахте в нея. Денят започва, но това е последното ви утро. Преди малко сте преплували Регентския канал — това е последното ви плуване на тоя свят. Вашият стар съучастник д-р Ноуъл, вместо да предаде мен, предаде вас в ръцете ми, за да си получите заслуженото. А гробът, който изкопахте снощи за мен, ще послужи по волята божия да скрие справедливата ви участ от хорско любопитство. На колене и се молете, сър, ако това ви е угодно, защото ви остава още малко, а бог не може да търпи повече вашите престъпления.

Председателят не отговори нито с дума, нито с жест, а стоеше с наведена глава, забил мрачно очи в пода, сякаш усещаше вторачения и безмилостен поглед на принца.

— Господа — продължи Флоризел вече с обичайния си разговорен тон, — дълго време този човек ми се изплъзваше, но сега, благодарение на д-р Ноуъл, го държа здраво в ръцете си. Не разполагаме с достатъчно време, за да ви описвам злодеянията му, но ако каналът беше пълен само с кръвта на жертвите му, мисля, че този мерзавец нямаше да бъде по-сух, отколкото го виждате сега. Ала дори в такава работа искам да спазя етикета. Преценете сами, господа, в случая става дума по-скоро за екзекуция, отколкото за дуел, а да предоставим на този злодей да си избира оръжието, значи да се придържаме твърде строго към правилника. Нямам право да рискувам живота си в такава работа — продължи той, като отвори кутията с шпагите, — а тъй като пистолетният куршум често лети на крилата на случайността и дори най-лошият стрелец може да победи сръчен и смел противник, реших — и вярвам, че ще одобрите решението ми — да уредим въпроса с острието на шпагите.

Когато и Брекънбъри, и майор О’Рук, към които специално бяха отправени тези думи, изразиха съгласието си, принц Флоризел се обърна към председателя и добави:

— Побързайте, сър, изберете си шпага и не ме карайте да чакам, аз горя от нетърпение да уредя завинаги сметките си с вас.

За пръв път, откакто го заловиха и обезоръжиха, председателят вдигна глава; личеше, че моментално започна да се окопитва.

— Значи, дуел ще бъде? — попита той оживено. — Между вас и мен ли?

— Готов съм да ви удостоя с тази чест — отговори принцът.

— О, чудесно! — възкликна председателят. — При равни условия кой знае как може да се развият нещата! Искам да добавя, че според мен това е много благородно от страна на ваше височество и ако се случи най-лошото, поне ще умра от ръката на един от най-доблестните джентълмени в Европа.

И след като тия, които държаха председателя, го пуснаха, той пристъпи към масата и се залови много внимателно да си избира шпага. Тъй като беше с много висок дух, той изглежда никак не се съмняваше, че ще излезе победител в двубоя. Тази прекалена самоувереност обезпокои присъствуващите и те замолиха принц Флоризел да премисли решението си.

— Но това е само фарс — отговори той, — и ще се постарая, господа, да свърши бързо.

— Ваше височество трябва да се пази да не попадне в клопка — предупреди полковник Джералдин.

— Джералдин — отвърна принцът, — кога сте чували да отстъпя от честната си дума? Аз ви дължа живота на този човек и ще го имате.

Най-после председателят избра една от шпагите и с жест, на който не липсваше грубовато благородство, даде знак, че е готов. Близката опасност и чувството за чест придаваха дори на този отвратителен злодей мъжествен и донякъде доблестен вид.

Принцът си взе шпага наслуки.

— Полковник Джералдин и доктор Ноуъл — произнесе той, — имайте добрината да ме чакате в тази стая. Не искам никой мой личен приятел да се замесва в тази работа. Майор О’Рук, вие сте по-възрастен и с утвърдено име — бъдете на услугите на председателя. А лейтенант Рич моля да се постави на мое разположение — млад човек няма голям опит в такива работи.

— Ваше Височество — отговори Брекънбъри, — това е чест, която ще ценя до края на живота си.

— Добре — каза принц Флоризел, — надявам се да ви докажа приятелството си при по-сериозни обстоятелства.

И като рече това, той излезе от стаята и поведе другите надолу по кухненската стълба.

Двамата, които останаха, отвориха прозореца и се надвесиха, напрягайки всичките си сетива да доловят нещо от предстоящите трагични събития. Дъждът беше спрял, денят — почти настъпил, из храстите и дърветата в градината чуруликаха птички. За миг принцът и спътникът му се мярнаха по една алея между два реда цъфнали храсти, но на първия завой се изпречиха шумати дървета, които ги скриха от очите им. Това беше всичко, което полковникът и лекарят можаха да видят, защото градината бе толкова просторна, а полесражението явно толкова далеч от къщата, че дори звънът на шпагите не стигаше до ушите им.

— Закара го към гроба — каза д-р Ноуъл, като потръпна.

— О, боже — провикна се полковникът, — запази, боже, праведния!

И мълчаливо зачакаха какво ще стане — докторът трепереше от страх, а полковникът се обливаше в трескава пот. Трябва да бяха изтекли много минути, беше вече доста светло, а птиците пееха още по-живо в градината, когато шум на приближаващи се стъпки ги накара да насочат погледите си към вратата. Влязоха принцът и двамата офицери от индийската армия. Бог бе запазил праведния.

— Срамувам се от вълнението си — заговори принц Флоризел, — зная, че е слабост, недостойна за човек с моето положение, но докато това изчадие адово съществуваше на тоя свят, се чувствувах като болен, а смъртта му ме освежи повече от цяла нощ, прекарана в сън. Гледайте, Джералдин-продължи той, захвърляйки шпагата си на пода, — това е кръвта на човека, който уби вашият брат. Тази гледка би трябвало да ви радва. И все пак — додаде принцът, — колко странно сме устроени ние, хората! Няма още и пет минути от отмъщението ми, а вече започвам да се питам дали през този мимолетен живот можем да утолим дори жаждата си за мъст. Кой е в състояние да поправи злото, сторено от този човек? Дейността, благодарение на която натрупа огромно състояние (защото дори къщата, където се намираме, му принадлежеше) — тази дейност сега е завинаги част от съдбата на човечеството; аз мога да размахвам шпагата си до второто пришествие, ала братът на Джералдин ще си остане мъртъв и хиляди други невинни хора ще бъдат пак омърсени и покварени! Толкова лесно се отнема човешкият живот, а за какви ли не цели може да послужи! Уви — възкликна той, — има ли в живота нещо по-разочароващо от постигнатата цел?

— Но божията правда възтържествува — отвърна докторът. — Това поне е безспорно. Поуката, ваше височество, беше много жестока за мен и чакам реда си със смъртен страх.

— Но какво говоря аз? — извика принцът. — Наказах, а ето пред нас човек, който може да ни помогне да поправим злото. Ах, д-р Ноуъл! Много дни на усилна и почтена работа предстоят на двама ни, и кой знае — преди да сме я свършили, вие може с лихва да сте изкупили предишните си грехове.

— А дотогава — рече докторът, — позволете ми да отида да погреба стария си приятел.

Такъв е, казва ученият арабин, щастливият край на тази история. Излишно е да споменаваме, че принцът не забрави тия, които го бяха подкрепяли в този голям подвиг, и до ден-днешен с властта и влиянието си им помага да се издигат в обществото, а благосклонната му дружба подслажда частния им живот. Да съберем ведно, продължава моят разказвач, всички странни събития, в които този принц е играл ролята на провидението, значи да залеем цялата обитаема земя с книги. Ала разказите, които проследяват съдбата на „Диаманта на раджата“, са толкова увлекателни, твърди той, че не бива да се пропускат. Тъй че вървейки предпазливо по стъпките на този ориенталец, ще започнем споменатата от него поредица с Разказа за кутията за шапки.

ДИАМАНТЪТ НА РАДЖАТА

РАЗКАЗ ЗА КУТИЯТА ЗА ШАПКИ

До шестнадесетгодишна възраст мистър Хари Хартли, както подобава на джентълмен, получи образованието си първо в частно училище, а после в едно от големите учебни заведения, с които Англия заслужено се слави. Още тогава той проявяваше изключителна неприязън към учението, а тъй като майка му — баща му бе починал — беше слабодушна и невежа, тя му позволи занапред да пилее времето си в празни и чисто светски занимания. Две години след това той остана кръгъл сирак и почти бедняк. По природа и образование Хари беше негоден за усилен и полезен труд. Той умееше да пее сантиментални романси, акомпанирайки си криво-ляво на пиано, беше изящен, макар и боязлив ездач, имаше подчертана слабост към шахмата, а природата го бе пратила на тоя свят с най-привлекателната външност, която можем да си представим. Русокос и румен, с кротък поглед и сладка усмивка, от него лъхаше приятна нежност и тъга и имаше много смирено и ласкаво държане. Но към всичко това трябва да добавим, че не беше годен нито за пълководец, нито за държавник.

След кончината на майка му, благодарение на щастлива случайност и известно застъпничество Хари бе назначен за личен секретар на генерал-майор сър Томас Вендилър, кавалер на ордена на Банята трета степен. Сър Томас беше шейсетгодишен човек, шумен, сприхав и властен. По някаква причина, заради известна услуга, за чието естество често се чуваха разни сплетни и всеки път се опровергаваха, кашгарският раджа бе подарил на този офицер шестия по ценност диамант в света. Благодарение на този подарък генерал Вендилър от бедняк стана богаташ, от невзрачен и неизвестен офицер — един от лъвовете на лондонското общество; притежателят на диаманта на раджата беше желан гост в най-елитните среди, където намери жена, млада, красива и от добро семейство, готова да стане собственица на диаманта дори с цената на брак със сър Томас Вендилър. Тогава всички говореха, че както сродните души се привличат, така и неговата скъпоценност привлякла друга скъпоценност; и наистина лейди Вендилър беше не само най-чист скъпоценен камък като жена, но и се показваше в обществото в много скъпа украса и доста уважавани познавачи я признаваха за една от трите или четирите най-елегантни жени в Англия.

Работата на Хари като секретар не бе особено тежка, пък и той мразеше всеки по-продължителен труд, неприятно му беше да си цапа пръстите с мастило, а чаровете на лейди Вендилър и на нейните тоалети често го привличаха от библиотеката в будоара. Той беше много галантен с жените, умееше да говори увлекателно за мода, а най-голямо удоволствие му правеше да умува върху цвета на някоя панделка или да ходи с някаква поръчка у шапкарката. С една дума, кореспонденцията на сър Томас изоставаше, а милейди се сдоби с още една камериерка.

Най-после генералът, който беше един от най-нетърпеливите военни командири, скочи от мястото си страшно разгневен и заяви на своя секретар, че не се нуждае повече от неговите услуги, и то с един от ония обяснителни жестове, които много рядко се употребяват между джентълмени. За нещастие вратата се оказа отворена, та мистър Хартли полетя по стълбата с главата надолу.

Той се изправи понатъртен и дълбоко огорчен. Животът в къщата на генерала беше тъкмо по вкуса му, тук се движеше — макар и не много уверено — между възпитани хора, работеше малко, ядеше от най-хубавото, а в присъствието на лейди Вендилър изпитваше топло и блажено чувство, което дълбоко в душата си назоваваше с по-изразително име.

Обиден от ритника на военачалника, той се завтече незабавно към будоара да се оплаче.

— Много добре знаете, драги ми Хари — отвърна лейди Вендилър, която го наричаше по малкото му име, като дете или слуга, — че никога не се е случвало да изпълните каквото ви нарежда генералът. Може да възразите, че и аз съм такава. Но тук въпросът е друг. Една жена може да получи прошка за цяла година непослушание с една-единствена умела стъпка на смирение. А освен това никой не се жени за личния си секретар. Съжалявам, че ще ви загубя, но тъй като не бихте могли да останете повече в тази къща, където са ви обидили, желая ви добър път и ви обещавам да накарам генерала да се разкайва за държането си.

Лицето на Хари посърна, очите му се насълзиха и изгледаха лейди Вендилър с нежен укор.

— Милейди — каза той, — какво значение има една обида? Всъщност аз не бих уважавал човек, който не умее да прощава дори десетки обиди. Но да се разделиш с приятелите си, да скъсаш връзките на привързаност… Той не можа да продължи — задавяше се от вълнение и се разплака. Лейди Вендилър го гледаше с някакво странно изражение. „Този глупчо — помисли тя — си въобразява, че е влюбен в мен. Защо пък да не стане мой слуга вместо слуга на генерала? Добродушен е, услужлив, разбира от облекло, а и така ще бъде извън всякаква опасност. Естествено, толкова красив младеж не може да остане на произвола.“

Същата вечер тя поговори с генерала, който и без това вече се беше разкаял за сприхавостта си, и Хари бе преместен в женското отделение, където заживя кажи-речи райски. Ходеше винаги много изискано облечен, носеше нежни цветя на бутониерата си и умееше да забавлява гостенките с такт и шеги. Гордееше се, че служи на красива жена, приемаше заповедите на лейди Вендилър като знак на благоразположение и обичаше да парадира пред другите мъже, които се отнасяха с насмешка и презрение към него за ролята му на слуга и модист на дама. А и от нравствена гледна точка беше доволен от живота си. Порочността беше за него чисто мъжко качество и прекарвайки по цял ден с фина жена и занимавайки се с тоалета й, той се чувствуваше на някакъв вълшебен остров сред житейските бури.

Една прекрасна утрин Хари влезе в гостната и се залови да подрежда някакви ноти на пианото. В другия край на стаята лейди Вендилър говореше оживено с брат си Чарли Пендрегън, млад човек, състарен и разсипан от разгулен живот и куц с единия крак. Личният секретар, на чието влизане не обърнаха внимание, неволно дочу част от разговора им.

— Днес или никога — казваше лейди Вендилър. — Днес трябва веднъж завинаги да сложим точка на тази работа.

— Е, щом се налага, нека бъде днес — отвърна братът с въздишка. — Но това е погрешна стъпка, Клара, гибелна стъпка, за която някой ден жестоко ще се разкайваме.

Лейди Вендилър изгледа брат си вторачено и някак особено.

— Ти забравяш — рече тя, — че в края на краищата този човек ще умре.

— Ей богу, Клара — каза Пендрегън, — според мен ти си най-безсърдечната негодница в Англия.

— А вие, мъжете — отговори тя, — сте толкова недодялани, че не разбирате тънкостта на думите. Самите вие сте алчни, груби, нагли и безскрупулни, а най-малката мисъл на жената за бъдещето ви смущава. Не мога да търпя това. Дори на един обикновен човек няма да простите глупостта, която очаквате да намерите у нас.

— Може би си права — отвърна братът, — ти винаги си била по-умна от мен. А между другото знаеш девиза ми: семейството преди всичко.

— Да, Чарли — отговори тя, като стисна ръката му между дланите си, — зная девиза ти по-добре дори от теб. „И Клара преди семейството!“ Такава е втората му част, нали? Ти си наистина незаменим като брат и много те обичам.

Мистър Пендрегън се изправи, малко смутен от това излияние на семейни чувства.

— По-добре да не ме виждат тук — рече той. — Зная чудесно ролята си и ще държа под око твоето послушно котенце.

— Така и трябва да бъде — отвърна тя. — Тази жалка гадинка може да провали всичко.

Тя му прати кокетно въздушна целувка и братът се измъкна от будоара през задната стълба.

— Хари — каза лейди Вендилър, обръщайки се към секретаря, когато останаха сами, — тази сутрин имам една поръчка за вас. Но вземете кола, не искам секретарят ми да стане луничав.

Тя изговори последните думи натъртено и с поглед почти на майчинска гордост. Бедният Хари много се зарадва и заяви, че се чувствува щастлив винаги, когато може да й бъде полезен.

— Това ще остане една от нашите големи тайни — продължи тя дяволито, — която никой друг освен моят секретар и аз не трябва да знае. Сър Томас ще направи цял скандал, а да знаете колко са ми омръзнали тези сцени! Ох, Хари, Хари, можете ли да ми обясните защо вие, мъжете, сте толкова груби и несправедливи? Впрочем разбирам, че не сте в състояние да ми обясните, вие сте единственият мъж на света, който не познава тези срамни чувства, вие сте толкова добър, Хари, и толкова внимателен, поне вие можете да бъдете приятел на жена. И представете си, в сравнение с вас другите ми се виждат още по-отвратителни.

— Напротив — отвърна Хари галантно, — вие сте внимателна с мен. Отнасяте се като…

— Като майка — прекъсна го лейди Вендилър, — старая се да ви бъда майка. Или най-малкото — поправи се тя с усмивка — почти като майка. Боя се, че съм много млада, за да ви бъда истинска майка. Нека ви бъда приятелка… скъпа приятелка.

Тя мълча дълго, за да подействуват думите й на сантименталната душа на Хари, ала недостатъчно дълго, за да има възможност да отговори.

— Но това няма нищо общо с нашата работа — подзе тя отново. — От лявата страна на дъбовия гардероб ще намерите една кутия за шапки, тя е под розовото елече, което носех в сряда с дантелената рокля. Занесете я незабавно на този адрес — и му подаде едно листче, — но в никой случай не я изпущайте от ръце, докато не получите срещу нея разписка, написана лично от мен. Разбирате ли? Отговорете, моля ви… отговорете! Това е крайно важно, затова ви умолявам да бъдете внимателен.

Хари я успокои, като повтори дума по дума заръките й, тя се канеше да добави още нещо, но в стаята се втурна генерал Вендилър, почервенял от яд и с дълга подробна шапкарска сметка в ръка.

— Благоволете да видите това, мадам! — кресна той, — Бъдете тъй добра да погледнете този документ. Много добре зная, че се омъжихте за парите ми, с надежда, че ще бъда щедър като останалите си колеги, но, бога ми, вече съм решил да сложа край на това безумно прахосничество.

— Мистър Хартли — каза лейди Вендилър, — мисля, че разбирате какво трябва да правите. Моля ви веднага да тръгвате.

— Стойте — викна генералът на Хари, — една дума, преди да излезете — След това се обърна отново към лейди Вендилър и запита: — Каква поръчка сте възложили на този некадърник? Позволете ми да ви заявя, че му вярвам не повече отколкото на вас. Ако имаше поне капка съвест, нямаше да остане нито минута повече в тази къща, а с какво оправдава заплатата си, това е всемирна тайна. Какво сте му поръчали, мадам? И защо бързате да го отпратите?

— Помислих, че искате да ми кажете нещо насаме — отговори лейди Вендилър.

— Вие говорехте за някаква поръчка — настояваше генералът. — Не се опитвайте да ме заблуждавате, и без това не съм на себе си. Вие безспорно говорехте за някаква поръчка.

— Щом толкова желаете вашите слуги да узнаят за унизителните ни кавги — отвърна лейди Вендилър, — уместно ще бъде може би да помоля мистър Хартли да седне. Не желаете, нали? — продължи тя. — Тогава можете да тръгвате, мистър Хартли. Вярвам, че сте запомнили всичко, което чухте в тази стая, възможно е то да ви бъде полезно.

Хари побърза да се измъкне от гостната, но докато тичаше нагоре по стълбата, чуваше патетичните викове на генерала и тънкия гласец на лейди Вендилър, която отбиваше с хапливи, смразяващи реплики всяка негова атака. Как дълбоко се възхищаваше Хари от тази жена! Колко ловко отбягваше тя неудобния въпрос! С каква самоуверена дързост повтаряше напътствията си под самите оръдия на врага! И, от друга страна, колко мразеше нейния съпруг!

В тазсутрешните събития нямаше нищо необичайно, защото беше свикнал постоянно да изпълнява тайни поръчки на лейди Вендилър, свързани главно с шапки. Добре знаеше, че над къщата витаеше зловеща сянка. Безграничната разточителност и тайните дългове на съпругата отдавна бяха погълнали нейното състояние и наближаваше денят, когато щяха да глътнат и състоянието на съпруга й. Веднъж-дваж на година скандалът и разорението изглеждаха неизбежни, ала Хари обикаляше всевъзможни доставчици, послъгваше тук-там и плащаше малки погашения на големи дългове, докато получеха наново отсрочка, и лейди Вендилър и нейният верен секретар пак си поемаха дъх. Защото Хари от все сърце и душа беше на страната на господарката си в тази война, и то по две причини: не само обожаваше лейди Вендилър и изпитваше страх и омраза към нейния съпруг, но и искрено споделяше слабостта й към труфилата, и единственият разкош, който си позволяваше, беше да ходи при шивачи.

Той намери кутията за шапки на посоченото място, нагласи грижливо тоалета си и излезе от къщи. Слънцето печеше силно, разстоянието, което трябваше да пропътува, не беше малко, затова с тревога си спомни, че поради внезапното избухване на генерала лейди Вендилър не бе успяла да му даде пари за кола. През този зноен ден лицето му положително щеше да пострада много, а и да извърви толкова път през Лондон с кутия за шапки в ръка беше унижение, почти непоносимо за младеж като него. Поспря се да размисли. Вендилърови живееха на Итън плейс, а той трябваше да отиде някъде към Нотинг хил, значи можеше да прекоси парка, като върви на открито и избягва многолюдните алеи, слава богу, че е още сравнително рано, мислеше си той.

В стремежа си да се отърве по-скоро от своя товар той крачеше по-бързо от обикновено и беше изминал вече доста път през Кенсингтънската градина, когато изведнъж на едно усамотено място между дърветата насреща му се изпречи генералът.

— Моля да ме извините, сър Томас — каза Хари, като учтиво се дръпна настрана, защото другият стоеше точно на пътя му.

— Къде отивате, сър? — запита генералът.

— Правя си малка разходка из парка — отговори момъкът. Генералът потупа кутията с бастуна си.

— С това ли? — извика той. — Лъжете, сър, съзнателно лъжете!

— Вижте какво, сър Томас — възрази Хари, — аз не съм свикнал да ме разпитват с такъв висок тон.

— Не се самозабравяйте — каза генералът. — Вие сте мой служител, и то служител, към когото храня най-сериозни подозрения. Отде да зная дали тази кутия не е пълна с чаени лъжички?

— В нея е цилиндърът на един мой приятел — отговори Хари.

— Много добре — рече Вендилър. — В такъв случай искам да видя цилиндъра на приятеля ви. Аз — додаде той навъсено — се интересувам живо от шапки и, вярвам, знаете колко съм настойчив..

— Ще прощавате, сър Томас — заоправдава се Хари, — много съжалявам, ала това си е частна работа.

Генералът го улови грубо за рамото с едната си ръка, а с другата вдигна заплашително бастуна. „Загубен съм“ — помисли си Хари примирено, но в същия миг небето му прати неочакван защитник в лицето на Чарли Пендрегън, който изскочи иззад дърветата.

— Хей, хей, генерале, недейте — каза той, — това не е нито прилично, нито подобава на мъж.

— Аха, мистър Пендрегън! — извика генералът, обръщайки се рязко към новия си противник. — Мислите ли, мистър Пендрегън, че след като съм имал нещастието да се оженя за вашата сестра, ще търпя да ме следи и да ми се бърка в работите компрометиран и фалирал развратник като вас? Моето познанство с лейди Вендилър, сър, ми е убило всякакво желание да имам вземане-даване с другите членове на нейната фамилия.

— А нима си въобразявате, генерал Вендилър — възрази Чарли, — че след като сестра ми е имала нещастието да се омъжи за вас, автоматично е загубила правата и привилегиите си на лейди? Признавам, сър, че с тази си постъпка тя неимоверно урони своя престиж, но за мен е все още Пендрегън. Мой дълг е да я браня от недостойни обиди, и дори да й бяхте десет пъти съпруг, нямаше да позволя да се ограничава свободата й, нито да се спират насила нейните лични пратеници.

— Какво значи това, мистър Хартли? — попита генералът. — Излиза, че мистър Пендрегън е на моето мнение. Той също подозира, че лейди Вендилър има нещо общо с цилиндъра на вашия приятел.

Чарли разбра, че е направил непростима грешка, която побърза да поправи.

— Какво говорите, сър? — извика той. — Подозирам ли, казвате? Нищо не подозирам аз. Но когато видя, че някой злоупотребява със силата си и се отнася грубо със своите подчинени, си позволявам да се намеся.

Като изрече тези думи, той даде знак на Хари, който от глупост ли, от вълнение ли не можа да го разбере.

— Как да тълкувам поведението ви, сър? — попита Вендилър.

— Ами както обичате, сър — отговори Пендрегън.

Генералът пак вдигна бастуна си и замахна над главата на Чарли, но последният, въпреки куция си крак и всички други недъзи, парира удара с чадъра си, скочи и мигновено се вкопчи в страшния си противник.

— Бягай, Хари, бягай! — викна той. — Бягай, тъпак такъв!

За миг Хари остана вцепенен, виждайки как двамата се олюляват в свирепа прегръдка, после се обърна и си плю на петите. Когато погледна през рамо, забеляза, че Чарли бе притиснал с коляно генерала, който все пак правеше отчаяни усилия да промени положението в своя полза, а градината като че изведнъж се бе изпълнила с хора, които тичаха отвред към полесражението. Това зрелище придаде на секретаря криле, и той не намали скорост, докато не стигна Бейзуотър роуд и се мушна наслуки в някаква пуста напречна уличка.

Да вижда как двама негови познати джентълмени се налагат така жестоко беше преживяване, което потресе дълбоко Хари. Той искаше да забрави тази картина, но най-вече да бъде колкото може по-далеч от генерал Вендилър, и в този свой стремеж му изхвръкна от ума къде отива и разтреперан тичаше безразсъдно напред. При мисълта, че лейди Вендилър беше съпруга на единия и сестра на другия гладиатор, сърцето му се изпълни със съчувствие към тази жена, така онеправдана от живота. В светлината на тези бурни събития дори неговото собствено положение в къщата на генерала му се стори не толкова завидно.

Известно време той вървя, погълнат от такива мисли, ала едно леко сблъскване с друг пешеходец му напомни, че държи кутията в ръце.

— Господи! — възкликна той. — Къде ми е главата? И къде съм се залутал?

Чак тогава погледна плика, даден му от лейди Вендилър. Адрес имаше, но без име. Чисто и просто се нареждаше на Хари да попита за „джентълмена, който очаква пакет от лейди Вендилър“, а ако не си е в къщи, да го почака да се прибере. Джентълменът, добавяше се в бележката, трябва да представи разписка, написана собственоръчно от дамата. Всичко това изглеждаше много загадъчно, но най-учуден беше Хари от липсата на име и от формалността с разписката. Когато чу в разговора да се споменава за разписка, не обърна особено внимание, но като прочете спокойно бележката и я съпостави с другите странни обстоятелства, разбра, че се е заплел в опасна работа. Дори за момент се усъмни в самата лейди Вендилър, защото тези тъмни машинации му се струваха някак недостойни за такава високопоставена дама, а като разбра, че крие тайните си и от него, осъди я още по-сурово. Но тя дотолкова бе завладяла душата му, че отхвърли всякакви подозрения и жестоко се самобичува загдето ги бе допуснал.

В едно отношение обаче дългът и личният интерес, великодушието и страхът съвпадаха — да се отърве колкото може по-скоро от кутията за шапки.

Той спря първия срещнат полицай и учтиво го попита за пътя. Оказа се, че е вече близо до местоназначението, и само след няколко минути се спря в една тясна уличка пред малка къща, току-що боядисана и поддържана много грижливо. Чукалото на вратата и дръжката на звънеца просто лъщяха, саксии с цветя украсяваха первазите на прозорците, а пердета от някаква скъпа материя криеха вътрешността от погледа на любопитни минувачи. Отвред лъхаше покой и тайнственост и тази атмосфера така завладя Хари, че почука по-предпазливо, отколкото се полагаше, и по-старателно от обикновено отърси ботушите си от прах и кал.

Една доста привлекателна слугиня незабавно отвори вратата и изгледа секретаря някак дружелюбно.

— Този пакет е от лейди Вендилър — каза Хари.

— Зная — отговори слугинята, като кимна. — Но господарят не си е в къщи. Няма ли да ми го оставите?

— Не мога — отвърна Хари. — Наредено ми е да го предам при определено условие и се извинявам, но ще ви помоля да почакам.

— Добре — съгласи се тя, — естествено, ще ви пусна да почакате. Трябва да ви кажа, че тук съм сама, ала като ви гледам, май не ядете момичета. Но бъдете тъй добър да не ме питате за името на господина, защото няма да ви го кажа.

— Така ли? — извика Хари. — Я гледай, колко чудно! Ала откровено казано, от известно време непрекъснато срещам чудеса. Но мисля, че мога да си позволя един въпрос, без да ви обидя: той ли е собственикът на тази къща?

— Тук е наемател, и то само от осем дни — отговори слугинята. — А сега въпрос срещу въпрос: познавате ли лейди Вендилър?

— Аз съм неин личен секретар — отговори Хари, изнервен от смирена гордост.

— Сигурно е хубава? — продължаваше слугинята.

— О, прекрасна! — възкликна Хари. — Чудно красива и колкото добра, толкова и мила!

— Вие също изглеждате много мил — подхвърли момичето — и се обзалагам, че струвате колкото цяла дузина лейди Вендилър. Хари искрено се възмути.

— Аз ли? — извика той. — Но аз съм само секретар!

— И за мен ли се отнася това? — каза девойката. — Защото, с извинение, и аз съм само слугиня — Но после, като забеляза смущението на Хари, добави по-меко: — Зная, че не мислите така, а и на външност ми харесвате, но вашата лейди Вендилър никак не ми допада. Ох, тези господарки! — възкликна тя. — Да прати истински джентълмен като вас с кутия за шапки, и то посред бял ден!

По време на този разговор бяха останали в първоначалното си положение: тя — на прага, той — на тротоара, гологлав, за да се прохлажда, и с кутията в ръка. Но при последните думи Хари, който не можеше да търпи такива открити комплименти за външността си, нито насърчителния поглед, с който бяха съпроводени, взе да се върти и да се озърта насам-нататък объркан. И като се извърна към другия край на уличката, с неописуем ужас срещна погледа на генерал Вендилър. Генералът, страшно разгорещен и възбуден от бързане и възмущение, сновеше из улиците да търси своя шурей, но щом съзря непокорния секретар, промени намерението си, гневът му рукна по ново русло и като се обърна рязко кръгом, затича по уличката с яростни ръкомахания и крясъци.

С един скок Хари се мушна в къщата, като блъсна слугинята пред себе си, и вратата се затръшна под носа на преследвача му.

— Има ли резе? Заключва ли се? — питаше Хари, докато цялата къща ехтеше от ударите на чукчето.

— Но какво ви става? — запита слугинята. — От този старец ли се уплашихте?

— Ако ме пипне — прошепна Хари, — пиши ме умрял. Цял ден вече ме гони, а има бастун със скрита сабя и е офицер, служил в Индия.

— Ама че побойник! — възкликна слугинята. — А как се казва, ако мога да зная?

— Той е генералът, господарят ми — отговори Хари. — Иска да ми вземе кутията за шапки.

— Нали ви казах? — извика слугинята ликуващо. — Разберете, че вашата лейди Вендилър не е цвете за мирисане, и ако имате очи, сам можете да видите каква стока е тя. Неблагодарна вещица, уверявам ви!

Генералът поднови атаката си с чукчето, но тъй като не му отваряха и това го вбесяваше, зарита и заудря с юмруци по вратата.

— Добре, че съм сама в къщи — забеляза момичето, — генералът ви може да си удря до припадък, ала няма кой да му отвори. Елате с мен! Като рече това, тя заведе Хари в кухнята, където го накара да седне, а сама застана до него и сложи нежно ръка на рамото му. Тропотът по вратата не само не отслабваше, но и все повече се засилваше, и всеки удар отекваше в сърцето на злочестия секретар.

— Как се казвате? — попита момичето.

— Хари Хартли — отговори той.

— А аз — продължи тя — Прудънс. Харесва ли ви името ми?

— Много — рече Хари. — Но послушайте как генералът блъска вратата. Положително ще я счупи, а тогава бог да ми е на помощ — какво друго може да ме очаква, освен смърт?

— Излишно се тревожите — отвърна Прудънс. — Нека генералът си тропа, от това само ще му излязат пришки на ръцете. Мислите ли, че ще ви задържам тук, ако не съм уверена, че мога да ви спася? О, не, аз съм добра към хора, които ми харесват! Имаме заден вход към друга уличка. Но — додаде тя, като го спря, защото при тази приятна вест той моментално скочи, — но няма да ви го покажа, докато не получа целувка. Ще ме целунете ли, Хари?

— На драго сърце — извика той, верен на своята галантност, — но не заради задната врата, а защото сте добра и хубава.

И даде две-три горещи целувки, на които му отвърнаха със същото. След това Прудънс го заведе до задната врата и хвана ключа.

— Ще дойдете ли пак да се видим? — попита тя.

— Непременно — каза Хари. — Нали на вас дължа живота си?

— А сега — добави тя, като отключи вратата, — бягайте колкото ви държат краката, защото ще пусна генерала.

Хари едва ли имаше нужда от този съвет, страхът го бе завладял така, че хукна с всички сили. „Още няколко крачки — мислеше той — и край на изпитанията. Ще се върна жив и здрав при лейди Вендилър.“ Но не бе направил още тези няколко крачки и чу мъжки глас, който го викаше по име и бълваше проклятия, а като погледна през рамо, видя Чарли Пендрегън, който му махаше с две ръце да се върне. Този нов поврат така дълбоко разтърси Хари, чиито нерви без туй бяха опънати до крайност, че не можа да се сети за нищо друго, освен да ускори крачка и да продължи бягството си. Ако си беше спомнил сцената в Кенсингтънската градина, щеше да съобрази, че щом генералът му е враг, Чарли Пендрегън можеше да му бъде само приятел. Но душата му беше в такава треска и смут, че това обстоятелство не му дойде на ум и той просто продължи да бяга още по-бързо по уличката.

Ако се съди по гласа и по ругатните, които сипеше подир секретаря, Чарли явно беше излязъл от кожата си. Той също тичаше с всички сили, но колкото и да се напрягаше, физически беше в по-неизгодно положение, и виковете и тропотът на куция му крак по настилката започнаха да се чуват все по-слабо.

Хари се почувствува пак обнадежден. Уличката беше и стръмна, и тясна, но съвсем пуста, обградена от двете страни с градински стени, от които висяха зашумени клони, а догдето стигаше погледът на беглеца, не се виждаше нито жива душа, нито отворена врата. Провидението, на което изглежда бе омръзнало това преследване, сега му предлагаше възможност да избяга.

Уви! Тъкмо стигна една градинска врата под кестенови дървета, тя внезапно се разтвори и вътре, на една пътека, видя фигурата на касапски чирак с табла на ръка. Докато схване това, беше вече далеч от вратата. Ала чиракът успя да го забележи и изглежда много се учуди, че някакъв джентълмен префучава с такава необикновена скорост, затова изскочи на улицата и завика подир Хари, насърчавайки го с подигравателни възгласи.

Появяването му вдъхна ново хрумване на Чарли Пендрегън, който, макар и да не можеше вече да си поема дъх, пак извиси глас.

— Дръжте крадеца! — завика той.

Месарският чирак веднага поде този вик и се присъедини към гонитбата.

Моментът беше критичен за преследвания секретар. Наистина страхът го подтикваше да бяга още по-бързо и с всяка крачка да изпреварва преследвачите си, но чувствуваше, че силите му са на изчерпване и ако случайно го пресрещне някой, положението му в тясната уличка ще стане съвсем безнадеждно.

„Трябва да намеря къде да се скрия — помисли си той, — и то до няколко секунди, иначе е свършено с мен.“

Едва му мина през ума тази мисъл, и внезапно уличката направи завой, който го скри от враговете. Има обстоятелства, при които и най-мудните хора започват да действуват решително и енергично, и най-плахите дори забравят всякаква предпазливост и вземат безумно смели решения. Такъв беше случаят с Хари Хартли. И тези, които го познаваха най-добре, най-много биха се учудили на неговата смелост: изведнъж той се закова на място, прехвърли кутията през една градинска стена, подскочи с невероятна ловкост и като се улови за каменния корниз, също се преметна бързо в градината.

Когато след малко дойде на себе си, видя, че е тупнал в леха с ниски розови храсти. Ръцете и коленете му бяха изпорязани и кървяха, защото за предпазване от такива катерачи стената беше посипана обилно със стъкла от счупени шишета, усещаше цялото си тяло разглобено и му се виеше свят. В дъното на градината, грижливо подредена и засадена с чудно ароматни цветя, видя задната част на някаква къща. Тя беше доста голяма и явно обитавана, но в странен контраст с двора — разнебитена, занемарена и в окаян вид. От другите три страни заобикалящата я градинска стена изглеждаше здрава.

Той машинално обгърна с поглед тези особености на обстановката, но мозъкът му все още не беше в състояние да схване видяното и да си направи разумно заключение. А когато чу приближаващи се стъпки по чакъла, макар и да извърна очи в тази посока, не възнамеряваше нито да се брани, нито да бяга.

Новодошлият беше едър, груб и много отблъскващ на вид мъж в градинарско облекло и с лейка в лявата си ръка. Дори хладнокръвен човек би се стреснал, като види огромното туловище и черните му начумерени очи. Но Хари беше така разтърсен от падането, че не се и уплаши, и тъй като не можеше да откъсне поглед от градинаря. Остана неподвижен на мястото си и ни най-малко не се възпротиви, когато той се приближи, улови го за рамото и го изправи рязко на крака.

Двамата стояха няколко секунди вторачени един в друг, Хари — като хипнотизиран, човекът — кипнал от гняв, с жестока, подигравателна усмивка.

— Кой си ти? — запита той най-после. — Как смееш да прескачаш стената ми и да тъпчеш моите рози. Как се казваш — додаде той, като го раздруса — и какво търсиш тук?

Хари не можеше да пророни нито дума, за да му обясни. Точно в тоя момент обаче край оградата минаваха Пендрегън и месарският чирак, и тропотът на техните нозе и прегракналите им викове отекнаха гръмовито из тясната уличка. Получил по този начин отговор на въпросите си, градинарят се взря в лицето на Хари с неприятна усмивка.

— Крадец! — произнесе той. — И бога ми, изглежда, доста си изкарваш от това, защото виждам, че от глава до пети си облечен като джентълмен. Как не те е срам да скиташ по света така наконтен, докато честните хора, бих казал, са петимни да си купят бракуваните ти труфила на вехто! Говори, мерзавецо — продължаваше човекът, — предполагам, че разбираш английски; искам да си поговорим добре, преди да те закарам в участъка.

— Навярно тук има някакво страшно недоразумение, сър — каза Хари, — и ако дойдете с мен в дома на сър Томас Вендилър на Итън плейс, мога да ви гарантирам, че всичко ще се изясни. Както виждам, и най-почтеният човек може да попадне в съмнително положение.

— Слушай, приятелче — отвърна градинарят, — няма да отида с теб по-далеч от полицейския участък на съседната улица. Инспекторът положително с удоволствие би приел да се поразходите заедно до Итън плейс и да посръбнете чай с твоите важни познати. Или ще предпочетеш да отидеш направо при министъра на вътрешните работи? Сър Томас Вендилър, а? Мислиш, че не мога само от един поглед да различа джентълмена от обикновен нехранимайко като теб, дето прескача огради? Както и да си облечен, аз те чета като книга. Тази риза сигурно струва колкото официалната ми шапка, палтото, обзалагам се, не е виждало вехтошарски магазин, а пък ботушите ти…

Като погледна надолу, човекът изведнъж прекъсна тези оскърбителни бележки и за миг остана вторачен в нещо в нозете си. Когато проговори, гласът му беше странно променен.

— За бога — каза той, — какво е това?

Хари проследи посоката на погледа му и пред очите му се разкри гледка, която го накара да онемее от ужас и изумление. При падането той се бе строполил право върху кутията, от която, разцепена открай докрай, се бе разсипало цяло съкровище от диаманти и сега лежеше на открито, отчасти затъпкано в земята, отчасти пръснато във великолепно и блестящо изобилие. Тук беше разкошната диадема на лейди Вендилър, на която често се бе възхищавал, имаше пръстени и брошки, обеци и гривни, дори тук-там между розовите храсти като капки утринна роса лъщяха немонтирани брилянти. На земята между двамата лежеше царско богатство, само по себе си красиво, пречупващо слънчевата светлина на милиони разноцветни искри, богатство в най-примамлива, солидна и дълговечна форма, което можеше да се носи дори в престилка.

— Милостиви боже! — възкликна Хари. — Аз съм загубен! С неизмеримата скорост на мисълта той се върна в миналото и едва сега почна да разбира днешните си преживявания, да ги свързва и да осъзнава в каква ужасна каша бе забъркал и себе си, и цялото си бъдеще. Той се огледа, сякаш търсеше помощ, но беше сам в градината с разпилените диаманти и страшния си събеседник, и колкото и да се ослушваше, чуваше само шумоленето на листата и бързото туптене на сърцето си. Нищо чудно, че младият човек, отпаднал духом, с пресеклив глас повтори последното си възклицание:

— Аз съм загубен!

Градинарят се огледа плахо във всички посоки, но на прозорците не се виждаше ничие лице, и той като че задиша по-леко.

— Кураж, глупчо! — рече той. — Най-лошото мина. Защо не каза още отначало, че има и за двама ни? За двама — повтори той, — дори за двеста! Но да се махаме оттук, че може да ни забележат, и бъди благоразумен — оправи си шапката и си изтупай дрехите. Не бива и две крачки да направиш в тоя си вид.

Докато Хари изпълняваше машинално тези съвети, градинарят коленичи, събра бързо разпилените скъпоценности и ги сложи отново в кутията за шапки. От докосването до тези скъпоценни кристали тръпки на вълнение пробягваха по якото му тяло, лицето му се изкриви, очите му светнаха от алчност, като че нарочно протакаше това приятно занимание, опипвайки с наслада всеки диамант, който вземеше. Ала накрая, когато всичко свърши, градинарят скри кутията под ризата си, кимна на Хари и го поведе към къщата.

При вратата ги срещна един млад човек, очевидно с духовен сан, много спретнато облечен, както го изискваше положението му, мургав и изумително красив, с поглед, в който се четеше и слабост, и решителност. На градинаря не му хареса тази среща, но се постара да скрие недоволството си и се обърна към свещеника с мазна усмивка.

— Чудесен следобед, мистър Ролз — каза той, — бог ни е дарил с чудесен следобед! А това е мой млад приятел, който иска да види розите ми. Позволих си да го пусна, защото сметнах, че никой от наемателите няма да възрази.

— Ако питате мен — отвърна преподобният мистър Ролз, — нямам нищо против и мисля, че едва ли някой ще прави въпрос за такава дребна работа. Градината си е ваша, мистър Рейбърн, не бива да забравяме това, и щом ни позволявате да се разхождаме тук, ще бъде просто неприлично да злоупотребим с вашата добрина дотам, че да държим сметка за приятелите, които ви посещават. Но, откровено казано — додаде той, — струва ми се, че вече сме се срещали с този джентълмен. Мисля, че се казваше мистър Хартли. За съжаление, както виждам, вие сте падали.

И протегна ръка.

Нещо като моминска свенливост и желание да отложи колкото може повече налагащото се обяснение накара Хари да отхвърли това предложение за помощ и да отрече самоличността си. Той предпочете покровителството на градинаря, който поне му беше непознат, отколкото любопитството и може би подозренията на познайник.

— Боя се, че имате грешка — каза той. — Името ми е Томлинсън и съм приятел на мистър Рейбърн.

— Така ли? — учуди се мистър Ролз. — Приликата е поразителна.

Мистър Рейбърн, който през целия този диалог стоеше като на тръни, почувствува, че е крайно време да го прекъсне.

— Пожелавам ви приятна разходка, сър — каза той. И помъкна Хари подире си към къщата, а после-в една стая, която гледаше към градината. Най-напред се погрижи да спусне щорите, защото мистър Ролз продължаваше да стои озадачен и замислен там, където го бяха оставили. После изпразни счупената кутия на масата и застана пред съкровището, изложено сега на показ, с прехласнато и алчно изражение, като потриваше бедрата си с ръце. Гледайки лицето на този човек, пламнало от такива долни страсти, Хари усети, че към душевните му мъки се прибавя още една. Не можеше да повярва, че от своя неопетнен, безгрижен живот само за миг се е потопил в един долен и престъпен свят. Никакъв грях не тежеше на съвестта му и все пак сега претърпяваше най-сурово и жестоко наказание — страхът от възмездие, подозрителността на добрите и омерзителната близост на гадни и брутални същества. Чувствуваше, че с радост би дал живота си, само и само да избяга от тази стая и да бъде по-далеч от мистър Рейбърн.

— А сега — заговори градинарят, след като раздели скъпоценностите на две почти равни части и дръпна едната към себе си, — сега — каза той, — за всичко на тоя свят се налага да се плаща, за някои неща дори скъпо. Трябва да знаете, мистър Хартли, ако това е името ви, че аз съм човек с много меко сърце и открай време добротата ми е пречила. Ако река, мога да прибера всички тези хубави камъчета и вие няма да посмеете да кажете „гък“, но изглежда, че ми допадате, защото, трябва да заявя, сърцето не ми дава да ви оскубя така. Затова, видите ли, от добри чувства предлагам да си ги поделим, а така — посочи той двете купчинки — делбата ми се струва справедлива и приятелска. Ако може да попитам: имате ли някакви възражения, мистър Хартли? Аз не съм от тия, дето ще се карат за една брошка.

— Но, сър — извика Хари, — това, което ми предлагате, е невъзможно. Скъпоценностите не са мои и не мога да деля чуждо с когото и да било и на каквито и да е части.

— Не са ваши ли? — учуди се Рейбърн. — И не можете да ги делите с никого, така ли? Е, много съжалявам, но тогава ще се наложи да ви закарам в участъка. Помислете си за полицията — продължи той, — помислете си за позора, който ще падне върху порядъчните ви родители, помислете си — додаде той, като улови Хари за китката, — помислете си за каторгата и за страшния съд.

— Какво да се прави — простена Хари. — Вината не е моя. Няма ли да дойдете с мен на Итън плейс?

— Не — отговори човекът, — няма да дойда и това е. И сериозно възнамерявам да си поделя тези дрънкулки с вас тук.

И като рече това, внезапно изви жестоко китката на младежа. Хари не изтрая и изрева, а по лицето му рукна пот. Като че ли болката и страхът раздвижиха мозъка му, но в едно нямаше съмнение: в този миг цялата тая работа му се яви в друга светлина и разбра, че не му остава нищо друго, освен да приеме предложението на негодника, с надежда, че при по-благоприятни обстоятелства и когато всякакви подозрения паднат от него, ще намери къщата и ще го принуди насила да върне скъпоценностите.

— Съгласен съм — каза той.

— Така те искам, агънцето ми — ухили се градинарят. — Знаех, че накрая ще разбереш изгодата си. Тази кутия за шапки — продължи той — ще изгоря със сметта, за да не я разпознаят любопитни очи, а ти си вземи дрънкулките и ги прибери в джоба си.

Хари го послуша. Рейбърн не сваляше очи от него, но от време на време някое лъскаво камъче разпалваше отново алчността му, той го изваждаше от дяла на секретаря и притуряше към своя.

Когато свърши и това, двамата тръгнаха към пътната врата, която Рейбърн открехна внимателно, за да огледа улицата. По нея сигурно нямаше минувачи, защото той изведнъж улови Хари за врата и като наведе главата му, тъй че да не вижда нищо друго, освен пътя и външните стъпала на къщите, може би минута и половина го бута пред себе си от улица на улица. Хари бе преброил вече три ъгъла, когато насилникът го пусна и с вик: „А сега марш!“ — и добре прицелен здрав ритник даде на момъка главоломен тласък напред.

Когато Хари дойде на себе си, полузамаян и с обилно кървящ нос, от мистър Рейбърн нямаше и следа. За пръв път гневът и болката така овладяха младия човек, че той избухна в сълзи и остана да ридае насред улицата.

След като поуталожи по тоя начин мъката си, започна да се оглежда и да чете имената на улиците на пресечката, където градинарят го бе оставил. Все още се намираше в рядко населена част на Западен Лондон, сред вили и големи градини, но на един прозорец забеляза хора, явно станали очевидци на патилата му, и почти веднага от тази къща притича една слугиня и му предложи чаша вода. Същевременно някакъв мръсен скитник, който се въртеше наоколо, приближи до него от противоположната страна.

— Горкият — каза слугинята, — колко жестоко наистина са се отнесли с вас! Но колената ви са целите изподраскани, а дрехите ви — изпокъсани! Познавате ли негодника, който постъпи така с вас?

— Как да не го познавам! — извика Хари, поободрен от водата. — И ще го пипна, няма да се отърве. Честна дума, скъпо ще плати за днешните си дела.

— По-добре елате в къщи да се измиете и изчеткате — продължи слугинята. — Не бойте се, господарката ми ще ви посрещне радушно. Чакайте да прибера шапката ви. О, боже мой — изпищя тя, — та вие сте посипали цялата улица с диаманти!

Така и беше, половината от падналите му се скъпоценности, след като мистър Рейбърн го бе оскубал здравата, при премятането презглава бяха изскочили от джобовете му и отново се търкаляха искрящи по земята. Той благослови съдбата, че слугинята веднага ги бе забелязала. „Не е чак толкова лошо, можеше да бъде още по-зле“ — помисли си Хари, зарадван, че са се запазили поне малко, готов да прежали всички останали. Но уви! Когато се наведе да прибере съкровището си, скитникът връхлетя внезапно, повали и Хари, и слугинята, заграби с две шепи диаманти и побягна с изумителна бързина по улицата.

Щом се изправи на крака, Хари подгони с викове злосторника, но последният беше твърде бързоног и навярно много добре познаваше този квартал, защото накъдето и да се обърнеше преследвачът, не виждаше и следа от беглеца.

Съвсем отчаян, Хари се върна на местопроизшествието, където чакащата го слугиня добросъвестно му върна шапката и останалите изпопадали диаманти. Хари й благодари от все сърце и тъй като сега нямаше защо да пести, отиде до най-близката пиаца и пое с файтон към Итън плейс.

Когато пристигна, в къщата цареше паника, сякаш някакво нещастие бе сполетяло семейството, слугите се струпаха в хола и не можеха, или пък не искаха да сдържат смеха си, като гледаха раздърпания секретар. Стараейки се да мине край тях колкото е възможно с по-достоен вид, той се насочи право към будоара. Когато отвори вратата, пред очите му се откри изумителна гледка, която не му предвещаваше нищо добро: генералът, жена му и — представете си! — Чарли Пендрегън седяха заедно и обсъждаха оживено и сериозно някакъв важен въпрос. Хари тутакси разбра, че е почти излишно да дава обяснения, очевидно двамата бяха направили пълни самопризнания пред генерала за проектираното посегателство върху джоба му и за злополучния провал на този план, и сега всички образуваха общ фронт срещу общата опасност.

— Слава богу! — възкликна лейди Вендилър. — Ето го! Кутията за шапки, Хари… кутията за шапки!

Но Хари стоеше пред тях онемял и съкрушен.

— Говори! — кресна тя. — Говори! Къде е кутията? И мъжете със заплашителни жестове повториха същия въпрос. Хари извади от джоба си шепа скъпоценности. Беше съвсем пребледнял.

— Само това е останало — рече той. — Кълна се в бога, че не съм виновен аз, и ако имате търпение, макар че част от тях са загубени, може би завинаги, вярвам, че другите ще могат да се намерят.

— Уви — извика лейди Вендилър, — всички наши диаманти са загубени, а дължа деветдесет хиляди лири стерлинги за облекло!

— Мадам — каза генералът, — дори да бяхте задръстили каналите с вашите боклуци, да бяхте направили петдесет пъти по-големи дългове от споменатата сума, да бяхте откраднали пръстена и диадемата на майка ми, природата пак щеше да надделее и накрая можех да ви простя. Но, мадам, вие ме лишихте от Диаманта на раджата — Окото на светлината, както поетично го наричат ориенталците — Гордостта на Кашгар! Вие ми отнехте Диаманта на раджата — провикна се той с вдигнати към небесата ръце — и всичко, мадам, всичко е свършено между нас!

— Повярвайте ми, генерал Вендилър — отвърна тя, — рядко съм чувала такива приятни думи от вашите уста и ако ни заплашва разорение, то може само да ме радва, тъй като ще ме освободи от вас. Често сте ми казвали, че съм се омъжила за парите ви. Позволете ми да ви заявя сега, че винаги горчиво съм се разкайвала за тази сделка и ако имахте възможност пак да се ожените и притежавахте диамант, по-голям от главата ви, щях да посъветвам дори слугинята си да се пази от такъв незавиден и гибелен брачен съюз. Що се отнася до вас, мистър Хартли — продължи тя, обръщайки се към секретаря, — в тази къща вие достатъчно проявихте ценните си качества, вече се убедихме, че ви липсва и мъжество, и разум, и самочувствие, и виждам един-единствен изход — да се махнете моментално и по възможност да не се връщате повече. За заплатата си можете да предявите иск като кредитор, когато бившият ми съпруг фалира.

Още смисълът на тази обидна реч не бе стигнал до съзнанието на Хари, и генералът се нахвърли върху него с друга.

— А сега — каза той — елате с мен при най-близкия полицейски инспектор. Прост войник може да излъжете, сър, но окото на закона ще разчете позорната ви тайна. Ако ще да прекарам старостта си в мизерия заради подлите ви интриги с жена ми, ще се погрижа поне да не останете ненаказан за усилията си и бог би ме лишил от едно висше удоволствие, сър, ако не чепкате кълчища на каторга от днес до последния си час.

С тези думи генералът измъкна Хари от стаята и го повлече бързо надолу по стълбата и после по улицата към кварталния полицейски участък.

Така според арабския автор завършва този печален епизод с кутията за шапки. Но за нещастния секретар цялата тази работа беше начало на нов живот, по-достоен за мъж. Полицията бързо се убеди в невинността му и след като той помогна според възможностите си в по-нататъшното следствие, един от началниците на криминалния отдел дори го похвали за честността и скромността му. Някои се заинтересуваха за този нещастник и скоро той наследи от една своя леля — стара мома от Устършир — значителна сума. Благодарение на тези пари се ожени за Прудънс и извънредно щастлив, замина за Бендиго, а според други сведения — за Тринкомали, с изгледи за най-бляскаво бъдеще.

РАЗКАЗ ЗА МЛАДИЯ СВЕЩЕНИК

Преподобният мистър Саймън Ролз се беше отличил в етичните науки и бе особено сведущ в теологията. Студията му „Върху християнската доктрина за обществения дълг“ в момента на публикуването й му спечели известна слава в Оксфордския университет, и в духовните и научните кръгове се говореше, че младият мистър Ролз е замислил внушителен труд — както разправяха, цял том — за влиянието на църковните отци. Тези успехи, тези амбициозни планове обаче съвсем не му помагаха да се издига служебно и той все още търсеше място за енорийски свещеник, когато, при една случайна разходка из тази част на Лондон, спокойната, великолепна гледка на градината, стремежът към усамотение и научна работа и евтината квартира го накараха да се настани у мистър Рейбърн, градинаря от Стокдъвлейн.

Той имаше навик всеки следобед, след седем-осем часа работа върху свети Амвросий или свети Йоан Златоуст, да се поразходи между розите, отдаден на съзерцание. И обикновено това бяха едни от най-продуктивните му моменти за деня. Но дори искрената жажда за размисъл и увлечението по чакащите решение сериозни проблеми не са винаги достатъчни, за да предпазят разума на философа от малки сътресения и досег със света. Тъй че когато завари окъсания и облян в кърви секретар на генерал Вендилър в компанията на своя наемодател, като видя как той пребледня и се мъчеше да отбягва въпросите, и особено когато най-невъзмутимо отрече самоличността си, мистър Ролз бързо забрави и светии, и отци, обзет от съвсем простосмъртно любопитство.

„Невъзможно е да се лъжа — мислеше си той. — Няма съмнение, това е мистър Хартли. Но как се е насадил така? Защо отрича името си? И каква работа може да има с този долен мошеник, моя хазяин?“

Докато размишляваше така, друго странно обстоятелство му направи впечатление. От един нисък прозорец до вратата надзърна мистър Рейбърн и се случи тъй, че очите им се срещнаха. Градинарят изглеждаше смутен и дори разтревожен и тутакси щората на прозореца се спусна рязко.

„Може пък да е в реда на нещата — размишляваше мистър Ролз, — дори съвсем в реда на нещата, но, откровено казано, чини ми се, че тук има нещо нечисто. Подозрителни, потайни, лъжат, боят се да не ги видят — бога ми — мислеше си той, — и двамата май кроят някаква низост.“

Детективът, който се крие у всеки от нас, се пробуди и заговори в сърцето на мистър Ролз и с бърза, енергична стъпка, която никак не приличаше на обичайната му походка, той почна да обикаля градината. Когато стигна мястото, където Хари бе извършил своя акробатически номер, изведнъж погледът му падна на един прекършен розов храст и следи от стъпки по земята. Вдигна глава нагоре и видя драскотини по тухлената стена, а на една счупена бутилка се развяваше парче от панталон. Значи така е предпочел да влезе добрият приятел на мистър Рейбърн! Ето как секретарят на генерал Вендилър е дошъл да се любува на цветната градина! Като се наведе да огледа земята, младият свещеник си подсвирна тихо. Разбра къде точно бе паднал Хари след опасния си скок, разпозна плоското стъпало на мистър Рейбърн, забило се дълбоко в почвата, когато вдигаше секретаря за яката; щом се вгледа по-внимателно, различи като че ли следи от пръсти, сякаш нещо се е разпиляло и после трескаво е събирано.

„Ей богу — рече си той, — работата става много интересна.“

Точно в тоя момент съзря нещо, почти изцяло зарито в земята. След миг изрови една изящна позлатена марокенена кутия със закопчалка. Тя беше здраво затъпкана в пръстта, затова в прибързаното си търсене мистър Рейбърн не я бе забелязал. Мистър Ролз отвори кутията и ахна от смайване, близко до ужас: на възглавничка от зелено кадифе лежеше изумително голям и чист диамант. Той беше колкото паче яйце, красиво оформен и без никакъв дефект, а когато слънцето го огря, светна като електрическа лампа и като че пламтеше на дланта му с хиляди адски огньове.

Мистър Ролз не разбираше твърде от скъпоценни камъни, но от само себе си се виждаше, че Диамантът на раджата е истинско чудо; ако го намери някое селянче, ще се втурне с вик към най-близката селска къщурка, а дивак ще се просне благоговейно пред такъв чуден фетиш. Погледът на младия свещеник беше обаян от красотата на камъка, мисълта му — поразена от неговата неизчислима стойност. Той знаеше, че държи в ръката си нещо, което превишава дохода на един архиепископ за много години, с което могат да се построят катедрали, по-величествени от Елийската или Кьолнската, че този, който го притежава, е избавен за вечни времена от първородното проклятие и може спокойно и безгрижно да се отдаде на наклонностите си, без трудности и пречки. А когато неволно го обърна, лъчите отново се отразиха в него с още по-силен блясък и сякаш го пронизаха в сърцето.

Често човек за миг се решава на някаква смела стъпка, която не е съзнателен плод на размишление. Така стана и сега с мистър Ролз. Той се огледа бързо, но подобно на мистър Рейбърн видя пред себе си само обляната от слънце цветна градина, високите върхове на дърветата и къщата със спуснатите щори, после мигновено затвори кутията, пъхна я в джоба си и закрачи бързо към работния си кабинет, сякаш бе извършил някакво престъпление.

Преподобният Саймън Ролз бе откраднал Диаманта на раджата. Рано следобед полицията дойде с Хари Хартли. Градинарят, обезумял от ужас, с готовност предаде съкровището си, скъпоценностите бяха проверени и описани в присъствието на секретаря. Колкото до мистър Ролз, той се показа изключително любезен: разправи откровено каквото знаеше и изказа съжаление, че не може да помогне с нищо повече на полицаите в изпълнението на служебния им дълг.

— Все пак — додаде той — предполагам, че работата ви е почти привършена.

— Съвсем не — отговори представителят на Скотланд ярд и разказа за втория обир, жертва на който бе станал самият Хари, описа на младия свещеник по-важните от все още ненамерените скъпоценности, като се спря по-специално на Диаманта на раджата.

— Сигурно струва цяло състояние — забеляза мистър Ролз.

— Десет състояния… двайсет състояния — възкликна полицаят.

— Колкото е по-ценен — подхвърли Саймън хитро, — толкова по-трудно може да се продаде. Такова нещо има особености, които не могат да се прикрият, и според мен човек по-лесно би продал катедралата „Свети Павел“.

— Е, разбира се! — каза полицаят. — Но ако крадецът е умен човек, ще раздели диаманта на три или четири части и пак ще има достатъчно, за да стане богат.

— Благодаря ви — рече свещеникът. — Не можете да си представите колко ми беше интересно да разговарям с вас.

Тук представителят на властта призна, че наистина има много интересни неща в работата им, и незабавно си тръгна.

Мистър Ролз се прибра в стаята си. Сега тя му се виждаше по-малка и по-гола от обикновено, материалите за великия му труд вече слабо го интересуваха, а на библиотеката си гледаше с презрение. Свали том след том съчиненията на няколко църковни отци, попрелисти ги, но не намери в тях нищо подходящо за целта си.

„Тези стари джентълмени — мислеше си той — безспорно са много ценни автори, но явно не познават живота. А аз съм човек със знания за епископ, пък не зная как да се отърва от един откраднат диамант. Най-обикновен полицай ми подхвърля намек, но въпреки всичките си томове не мога да се възползувам от него. Колко струва тогава университетското ми образование!“

С тези думи той прекатури лавицата с книги и като си сложи шапката, забърза от къщи към клуба, в който членуваше. На това място за мирска отмора се надяваше да намери човек с богат опит в живота, който да му даде съвет. В читалнята завари много представители на провинциалното духовенство и един архидякон; трима журналисти и някакъв автор на трудове по висша метафизика играеха на билярд, а на обедната трапеза само обичайните посетители на клуба показваха баналните си и безлични физиономии. „Никой от тези, помисли си мистър Ролз, няма да отбира повече от мен от такива опасни работи; нито един от тях не е способен да ме напъти как да се измъкна от това положение.“ Най-после в пушалнята, до която с мъка се изкачи по безкрайни стъпала, попадна на някакъв джентълмен с доста внушителна фигура, облечен с очебийна простота. Той пушеше пура и четеше „Двуседмичен преглед“, на лицето му нямаше нито следа от грижа или умора, а във външността му се четеше нещо, което предразполагаше към откровеност и покорство. Колкото повече се взираше младият свещеник в чертите му, толкова повече се убеждаваше, че е намерил човек, способен да му даде подходящ за случая съвет.

— Сър — подзе той, — ще ме извините, че така дръзко се обръщам към вас, но като съдя по външността ви, виждам, че сте преди всичко човек с житейски опит.

— Наистина имам солидни основания да претендирам за такова звание — отвърна непознатият, като сложи списанието настрани, едновременно учуден и заинтригуван.

— Аз, сър — продължи свещеникът, — съм самотник, книжовник, човек на мастилото и черковните книги. Едно неотдавнашно събитие ме накара да видя ясно колко съм безразсъден, затова искам да науча нещо повече за живота. Имам предвид живота — добави той — не в смисъла, вложен в романите на Текъри, а престъпленията и потайните сили в нашето общество и също как да се държим разумно при изключителни събития. Аз съм усърден четец; може ли това да се научи от книгите?

— Вие ме поставяте в затруднение — каза непознатият. — Трябва да призная, че не виждам особена полза от книгите, освен да ни развличат, когато пътуваме с влака, макар че, вярвам, има някои много компетентни трудове по астрономия, география, земеделие, както и за умението да се правят изкуствени цветя. Боя се обаче, че няма нищо съществено за по-скритите страни на живота. Впрочем почакайте — додаде той, — чели ли сте Габорио? (Френски писател от XIX век, автор на много криминални романи, главен герой на които е детективът Льокок. — Б. пр.)

Мистър Ролз призна, че дори не е чувал такова име.

— Габорио може да ви научи някои неща — продължи непознатият. — Той поне навежда на размисъл, а тъй като е любим автор на принц Бисмарк, в най-лошия случай ще си губите времето в добро общество.

— Сър — каза свещеникът, — безкрайно съм ви задължен за вашата любезност.

— Вие вече с лихва ми се отплатихте — отвърна другият.

— Как? — учуди се Саймън.

— Със странната си молба — отговори джентълменът и с вежлив жест, сякаш молеше за позволение, се вдълбочи отново в „Двуседмичен преглед“.

На път към къщи мистър Ролз си купи някаква книга за скъпоценните камъни и няколко романа от Габорио. Последните чете жадно до късен утринен час, но макар да му навяха много нови мисли, никъде не намери съвет какво да прави с откраднат диамант. Нещо повече, с раздразнение откри нужните му сведения пръснати сред романтични истории, вместо да бъдат сериозно изложени под формата на наръчник, и заключи, че дори писателят да е промишлявал много над тези въпроси, абсолютно му липсва педагогически метод. Не можеше обаче да сдържи възхищението си от характера и подвизите на Льокок.

„Наистина е бил велик човек — размишляваше мистър Ролз. — Познавал е света така, както аз зная «Откровенията» на Пейли. Всичко е извеждал докрай собственоръчно, и то при големи трудности.“

— Но, боже мой — провикна се той внезапно, — дали това не е поуката? Дали не трябва да се науча сам да цепя диаманти?

Струваше му се, че изведнъж е изплувал от дилемата си, спомни си, че познава един бижутер, някой си Б. Макълох от Единбург, който с удоволствие ще го научи каквото трябва; няколко месеца, може би няколко години къртовски труд, и ще придобие достатъчно сръчност да раздели и достатъчно умение да пласира изгодно Диаманта на раджата. След това ще може да продължи спокойно изследванията си като богат и охолствуващ учен, комуто всички ще завиждат и ще го уважават. Приятни видения съпровождаха съня му и утринното слънце го събуди ободрен и в добро настроение.

Този ден полицията щеше да запечатва къщата на мистър Рейбърн, а това му даваше възможност да се измъкне. Той весело приготви багажа си, пренесе го до гараКингс-крос, където го остави в гардеробната, и се върна в клуба да обядва и да убие времето си до вечерта.

— Ако възнамеряваш днес да обядваш тук — забеляза един негов познат, — може да видиш двама от най-забележителните хора в Англия — принц Флоризел на Бохемия и стария Джек Вендилър.

— Слушал съм за принца — отвърна мистър Ролз, — а генерал Вендилър дори съм срещал в общество.

— Генерал Вендилър е глупак! — отсъди другият. — Става дума за брат му Джон, най-големия авантюрист, най-добрия познавач на скъпоценни камъни и един от най-вещите дипломати в Европа. Не си ли чувал за дуела му с лук дьо Вал д’Орж? За подвизите и жестокостите му, когато беше диктатор на Парагвай? Как умело издири бижутата на сър Семюъл Леви? За заслугите му в потушаването на бунта в Индия — заслуги, от които правителството се възползува, но не посмя да признае? Караш ме да се замисля върху смисъла на славата и дори позора, защото Джек Вендилър имаше пълно право да претендира и за двете. Тичай долу — продължи той — да заемеш маса до тях и си отваряй добре ушите. Ако се не лъжа, ще чуеш интересни неща.

— Но как ще ги позная? — запита свещеникът.

— Как ще ги познаеш ли! — възкликна приятелят му. — Ами че принцът е най-изтънченият джентълмен в Европа, единственият жив човек, който има вид на крал, а колкото до Джек Вендилър, ако си способен да си представиш Одисей на седемдесетгодишна възраст и с белег от сабя през лицето, това е той! Как да не ги познаеш! Та и двамата можеш да ги намериш на дерби!

Ролз забърза нетърпеливо към столовата. Както бе казал приятелят му, не можеше да не познае въпросната двойка. Старият Джон Вендилър беше човек с изключителна физическа сила и явно свикнал на най-трудни упражнения. Той не приличаше нито на фехтовач, нито на моряк, нито дори на опитен ездач, а представляваше някакво съчетание и от тримата, резултат и израз на най различни навици и способности. Чертите му бяха сурови, носът — орлов, изражението му — надменно и хищническо, цялата му външност издаваше енергичен, буен, безскрупулен човек на действието, а гъстата бяла коса и дълбоката резка от сабя, която пресичаше носа и слепоочието, придаваше някаква свирепост на главата му, сама по себе си причудлива и страшна.

В лицето на неговия сътрапезник, принца на Бохемия, мистър Ролз с учудване позна джентълмена, който му бе препоръчал да изучи Габорио. Принц Флоризел, рядък посетител на клуба, на който, както повечето други, беше почетен член, навярно бе чакал Джон Вендилър, когато Саймън го заговори предишната вечер.

Останалите клиенти в столовата се бяха отдръпнали смирено в ъглите на помещението и оставили знатната двойка в усамотение, ала тъй като никакво чувство на страхопочитание не възпираше младия свещеник, той смело се приближи и зае място на съседната маса.

Всичко, което чу, беше наистина нещо ново за книжовника. Бившият диктатор на Парагвай разказа за много от необикновените си приключения в различни части на света, а принцът им направи коментар, който за човек на мисълта беше по-интересен дори от самите случки. Така двама различни хора разкриваха опита си пред младия свещеник и той не знаеше от кого да се възхищава повече — от дръзкия авантюрист или от опитния познавач на живота, от човека, който говореше самонадеяно за делата си и преживените опасности, или от човека, който като бог комай знаеше всичко и не бе страдал от нищо. Държането на всеки от двамата точно съответствуваше на ролята му в диалога. Диктаторът беше груб и в говора, и в движенията — ту разтваряше, ту свиваше ръка в пестник и я стоварваше тежко върху масата, а гласът му беше гръмовит и суров. Принцът, напротив, изглеждаше живо олицетворение на вежлива кротост и спокойствие; и най-малкото движение, и най-тънката модулация на гласа му имаха по-голяма тежест и значимост от всички крясъци и жестикулации на събеседника му, а ако описваше, както вероятно често му се случваше, някакво свое лично преживяване, така изкусно го вмъкваше между другото, че оставаше незабелязано.

Накрая разговорът се насочи към последните обири и Диаманта на раджата.

— Дано в морето да беше потънал този диамант — изказа се принц Флоризел.

— Ще извинява ваше височество — възрази диктаторът, — но като Вендилър не мога да се съглася с него.

— Аз изхождам от обществените интереси — продължи принцът. — Такива ценности трябва да се пазят в сбирката на монарх или в хазната на велика държава. Да минават от ръка на ръка между простолюдието значи да се изкушава Добродетелността и ако кашгарският раджа — доколкото разбирам, много просветен владетел — рече да си отмъщава на европейците, най-лесно би постигнал целта си, като ни прати тази ябълка на раздора. Ничия почтеност не би издържала на такова изпитание. Аз самият, човек с много задължения и привилегии — аз самият, мистър Вендилър, не бих могъл да пипам спокойно този обайващ кристал. Колкото до вас, по наклонности и призвание „ловец“ на диаманти, едва ли има в списъка на престъпленията такова, което не бихте извършили, едва ли съществува на тоя свят приятел, когото с охота не бихте предали; не зная имате ли семейство, но ако имате, уверявам ви — бихте пожертвували децата си-и всичко това за какво? Не за да се обогатите, не за да живеете по-охолно или да спечелите повече уважение, а просто за да можете една-две години до смъртта си да притежавате този диамант, от време на време да отваряте сейфа си и да го разглеждате, както се разглежда картина.

— Вярно — отговори Вендилър. — Много неща съм ловил — от мъже и жени до комари, гмуркал съм се за корал, преследвал съм и китове, и тигри, но най-желаният трофей е диамантът. Той е красив и скъпоценен, сам по себе си би бил достойна награда за трудностите на такъв лов. Точно в този момент, както може би се сеща ваше височество, съм тръгнал по следа. Аз имам тънък нюх и голям опит, познавам всеки скъпоценен камък от колекцията на моя брат, както овчарят познава овцете си, и да пукна, ако не ги намеря всички до един!

— Сър Томас Вендилър ще ви бъде много благодарен — рече принцът.

— Не съм толкова уверен в това — отвърна диктаторът, като се засмя. — Във всеки случай някой от Вендилъровци ще бъде благодарен. Томас или Джон, Питър или Пол — всички сме апостоли. (Английските имена Томас, Джон, Питър и Пол съответствуват на имената на апостолите Тома, Йоан, Петър и Павел. — Б. Пр.)

— Не ви разбирам — каза принцът малко раздразнен.

В този момент келнерът уведоми мистър Вендилър, че каляската му го чака на входа.

Мистър Ролз погледна часовника и видя, че и той трябва да тръгва, а това съвпадение го порази силно и неприятно, защото не искаше да вижда повече „ловеца на диаманти“.

Тъй като продължителните научни занимания бяха поразклатили нервите на младия човек, той имаше навика да пътува при най-големи удобства и в случая нае кушетка в спалния вагон.

— Ще ви бъде много уютно — каза разпоредителят. — В купето ви няма никого, само един стар джентълмен в другия край на вагона.

Наближаваше времето за отпътуване и вече се проверяваха билетите, когато мистър Ролз видя няколко носачи да настаняват втория пътник в купето му. Едва ли би имало друг човек на света, който да му е така неприятен като спътник — защото това беше старият Джон Вендилър, бившият диктатор.

Спалните вагони по Северната железопътна магистрала бяха разделени на три купета: по едно от двата края за пътници и едно в средата, което служеше за умивалня и клозет. Плъзгаща се врата делеше всяко от пътническите купета от умивалнята, но тъй като нямаше нито резета, нито ключалки, фактически целият вагон беше обща територия.

Когато мистър Ролз проучи положението си, той разбра, че е беззащитен. Ако диктаторът решеше да го навести през нощта, не му оставаше нищо друго освен да го приеме, нямаше начин да се барикадира, беше изложен на нападение като в открито поле. Това положение го хвърли в душевен смут. Спомни си с тревога самохвалните изявления на спътника си на трапезата и безскрупулността, която бе проявил пред възмутения принц. Бе чел някъде, че има хора, надарени с необикновена чувствителност, когато са близо до скъпоценни метали; казват, че усещали наличието на злато през стени и дори от значително разстояние. „Дали не става същото и с диаманти? — запита се той. — В такъв случай кой би притежавал такъв необикновен усет, ако не този човек, който се перчи с прозвището Ловеца на диаманти?“ Ролз разбираше, че от такъв човек може да се очаква всичко, затова с нетърпение чакаше да се съмне.

А дотогава взе всички предпазни мерки, като скри диаманта в най-вътрешния джоб на балтона си и смирено се предостави на милостта на провидението.

Влакът се движеше все тъй равномерно и бързо и бе изминал почти половината път, когато сънят започна да надвива безпокойството в душата на мистър Ролз. Известно време той му се противеше, но сънят го овладяваше все повече и повече и най-после, малко преди Йорк, младият свещеник не устоя, просна се на една от кушетките, затвори очи и почти в същия миг потъна в забрава. Последната му мисъл бе за страшния съсед.

Когато се събуди беше още тъмно като в рог, само нощната лампичка слабо мъждееше, а непрекъснатото тракане и клатене показваше, че влакът лети с неотслабваща скорост. Той се изправи и седна на кушетката уплашен, защото го бяха измъчвали много тягостни сънища; минаха няколко секунди, докато дойде на себе си и дори след като си легна пак сънят продължаваше да бяга от клепките му и остана буден, в главата му се въртеше страшна вихрушка, очите му бяха вторачени във вратата на тоалетната. Нахлупи свещеническата си филцова шапка още по-ниско над челото, за да не му пречи светлината, и прибягна към обичайните средства — например броене до хиляда и отърсване от всякакви мисли, — с помощта на които страдащите от безсъние са свикнали от опит да примамват съня. В случая с мистър Ролз обаче всички те се оказаха безполезни, измъчваха го десетки най-различни тревоги, старецът в другия край на вагона му се явяваше в най-страшни образи, а и каквото положение да заемеше на кушетката, диамантът в джоба му причиняваше осезаема физическа болка. Пареше му, притесняваше го, убиваше му на ребрата, и за безкрайно малки части от секундата му хрумваше дори да го хвърли от прозореца.

Докато лежеше така, стана нещо странно.

Плъзгащата се врата на тоалетната се помръдна малко, после — още и накрая се дръпна около двайсет инча. Лампата там беше без абажур, тъй че през така отворилата се осветена пролука мистър Ролз видя главата на мистър Вендилър, застанал в поза на напрегнато внимание. Усети погледа на диктатора вторачен напрегнато в лицето си, инстинктът за самосъхранение го подтикна да затаи дъх, да не прави дори най-малко движение и със сведени очи да следи изпод клепки своя посетител. След около минута главата се отдръпна и вратата на тоалетната се затвори.

Диктаторът не бе дошъл да го напада, а да го следи, държането му беше не на човек, заплашващ друг, а на човек, който сам е под заплаха, и докато мистър Ролз се страхуваше от него, той от своя страна също не беше съвсем спокоен, що се отнася до мистър Ролз. Изглежда бе идвал да се увери, че единственият му спътник е заспал, а когато се убеди в това, веднага се оттегли.

Свещеникът скочи на крака; Крайният ужас бе отстъпил място на безразсъдна смелост. Мислейки, че тракането на летящия влак заглушава всички други звуци, той реши, каквото ще да става, да върне току-що направената му визита. Свали пелерината, която би ограничавала свободата на движенията му, влезе в тоалетната, спря се и се ослуша. Както и очакваше, от грохота на движещия се влак нищо не можеше да се чуе, и като улови другия край на вратата, започна внимателно да я придръпва. Когато я открехна около шест инча, спря и не можа да сдържи възклицанието си на изненада.

Джон Вендилър носеше на главата си кожена пътническа шапка с наушници, които заедно с шума на експреса му пречеха да разбере какво става. Във всеки случай той не вдигна глава, а продължи без прекъсване странното си занимание. Между краката му стоеше отворена кутия за шапки, с една ръка той придържаше ръкава на палтото си от тюленова кожа, в другата държеше голям нож, с който току-що бе разпорил хастара на ръкава. Мистър Ролз бе чел, че някои носят пари в колана си, а тъй като познаваше само обикновени колани, нямаше точна представа как става това. Но тук, пред очите му се разкриваше нещо странно: Джон Вендилър изглежда криеше диаманти в хастара на ръкава си, и докато младият свещеник гледаше напрегнато, лъскавите брилянти падаха един след друг в кутията за шапки.

Той стоеше вцепенен на място, следейки с очи това необикновено занимание. Повечето от диамантите бяха дребни и трудно се различаваха един от друг и по форма, и по блясък. Изведнъж диктаторът като че ли срещна някаква трудност, той се наведе и заработи с две ръце, ала едва след като се помъчи доста, измъкна от хастара една голяма диамантена диадема, вдигна я за няколко секунди да я разгледа, после я сложи при другите скъпоценности в кутията. Диадемата подействува на мистър Ролз като лъч на просветление: тутакси позна, че тя е част от съкровището, което скитникът бе откраднал от Хари Хартли. Не можеше да има грешка — тя съвпадаше точно с описаната от детектива: с рубинени звезди, голям смарагд в средата, преплетени полумесеци и крушовидни висулки, всяка от отделен камък, което придаваше особена стойност на диадемата на лейди Вендилър.

На мистър Ролз му олекна на сърцето. И диктаторът като него беше здраво заплетен в тази работа, значи, никой не можеше да издаде другия. В първоначалния изблик на радост свещеникът неволно изпусна дълбока въздишка и тъй като поради доскорошното напрежение още не можеше да си поеме дъх, а и гърлото му беше пресъхнало, подир въздишката последва кашлица.

Мистър Вендилър вдигна глава, лицето му се изкриви от най-свиреп, страшен гняв, очите му се разшириха, а долната челюст увисна от смайване, готово да се разрази в буря. С инстинктивно движение той бе закрил кутията с палтото си. Половин минута двамата се гледаха безмълвно. Това време не беше дълго, но достатъчно за мистър Ролз, тъй като спадаше към хората, които при опасни положения съобразяват бързо. Той се реши на извънредно смела стъпка и макар да чувствуваше, че залага живота си на карта, пръв наруши мълчанието.

— Моля да ме извините — каза той.

Диктаторът трепна леко, а когато проговори, гласът му беше дрезгав.

— Какво търсите тук? — запита той.

— Много ме интересуват диаманти — отвърна мистър Ролз, давайки си вид, че запазва пълно самообладание. — Двама такива любители трябва да се познават. Имам тук нещо дребно, което може да послужи за запознаването ни.

И като рече това, спокойно извади от джоба си кутията, показа за миг на диктатора Диаманта на раджата и пак го прибра в сигурното му скривалище.

— Принадлежал е някога на вашия брат — вметна той. Джон Вендилър продължаваше да го гледа с някакво тъжно учудване, но никой не проговори и не помръдна.

— Имах удоволствието да забележа — подзе отново младият човек, — че и двамата притежаваме скъпоценности от една и съща колекция. Слисаният диктатор най-после не издържа.

— Моля да ме извините — рече той, — но започва да ми се струва, че остарявам! Дори такива малки преживявания не са вече по силите ми. Но успокойте ме поне в едно отношение: дали очите ме лъжат, или сте наистина свещеник?

— Аз съм духовно лице — отговори мистър Ролз.

— О — възкликна другият, — докато съм жив, няма да позволя да се изрече лоша дума за божите служители!

— Вие ме ласкаете — каза мистър Ролз.

— Простете ми — отвърна Вендилър, — простете ми, младежо. Вие не сте страхливец, но все пак искам да се убедя дали не сте най-големият глупак. Надявам се — продължи той, като се облегна на седалката, — надявам се, че ще имате добрината да ми обясните някои неща. Предполагам, че с изумително дръзкото си държане целите нещо, а трябва да ви призная, любопитно ми е да узная целта ви.

— Много просто — отговори свещеникът, — всичко се дължи на голямата ми неопитност в живота.

— Бих искал да се убедя в това — рече Вендилър.

Тогава мистър Ролз му разказа историята с Диаманта на раджата — от момента, когато го намери в градината на Рейбърн, до отпътуването си от Лондон с Летящия шотландец. След това описа накратко чувствата и мислите си по време на пътуването и завърши със следните думи:

— Когато познах диадемата, разбрах, че отношенията ни с обществото са еднакви, а това ми вдъхна надежда, която, вярвам, няма да наречете неоснователна, че може да ми станете в известен смисъл съдружник в затрудненията и, разбира се, в изгодите, които може да извлечем от това положение. На човек като вас със специални познания и явно голям опит пласирането на диаманта няма да създаде особени главоболия, докато за мен то е невъзможно. От друга страна, прецених, че като дам да разцепят диаманта, и то по всяка вероятност на неопитна ръка, ще загубя почти толкова, колкото ако ви се отплатя с подобаваща щедрост за вашата помощ. Имах да решавам деликатен въпрос, а може би самият аз не бях достатъчно деликатен. Но ви моля да не забравяте, че за мен това положение беше ново, а и никак не познавах приетия етикет. Без да се хваля, мога да кажа, че бих ви венчал или кръстил както се полага, но всеки върши каквото знае, а такава сделка не беше работа за мен.

— Не искам да ви лаская — отвърна Вендилър, — но трябва да ви призная, че имате необикновена склонност към престъпния живот. У вас се крият неподозирани качества и макар да съм срещал навред по света какви ли не шарлатани, не съм виждал досега безсрамен като вас. Радвайте се, мистър Ролз, най-после сте си избрали подходяща професия! Колкото до молбата ви за помощ, аз съм на ваше разположение. Имам само един ден работа в Единбург по дребен въпрос на брат ми, а като я свърша, ще се върна в Париж, където обикновено живея. Ако обичате, можете да ме придружите дотам. А преди да изтече месецът, вярвам да доведа вашата малка работа до благополучен завършек.

Тук, противно на всички правила на изкуството си, нашият повествовател-арабин прекъсва Разказа за младия свещеник. Това не ми е по вкуса, но тъй като трябва да се придържам вярно към оригинала, ще помоля читателя да потърси края на приключенията на мистър Ролз в следващата история от поредицата — Разказа за къщата със зелените щори.

РАЗКАЗ ЗА КЪЩАТА СЪС ЗЕЛЕНИТЕ ЩОРИ

Франсис Скримджър, чиновник при Шотландската банка в Единбург, бе стигнал двайсет и пет годишна възраст в спокойна, прилична домашна обстановка. Неговата майка умря, когато беше още малък, ала баща му, буден и честен човек, го прати в отлично училище, а в къщи го привикна на ред и скромност. Франсис, който беше хрисим и послушен по характер, възползувайки се ревностно от тези предимства, се отдаде от все сърце и душа на работата си. Разходка в събота след обед, от време на време обед със семейството и ежегодна двуседмична обиколка из планинските райони на Шотландия и дори из европейския континент бяха главните му развлечения. Той бързо спечели благоразположението на началниците си и вече получаваше близо двеста лири стерлинги годишно, с изгледи накрая да стигне почти двойно повече. Рядко се срещат задоволени, прилежни и трудолюбиви младежи като Франсис Скримджър. Понякога вечер, след като прочетеше вестника, той свиреше на флейта за развлечение на баща си, към чиито добродетели изпитваше голямо уважение.

Един ден получи съобщение от известна адвокатска фирма, която го молеше да се яви незабавно в кантората й. Писмото беше обозначено „Лично и поверително“ и изпратено на служебния му адрес в банката вместо на домашния — две необичайни обстоятелства, които го подтикнаха с още по-голяма готовност да се отзове на поканата. Началникът на фирмата, студен и строг човек, го посрещна важно, покани го да седне и се залови да обяснява интересуващия ги въпрос със сдържания език на обигран бизнесмен. Една личност, чието име трябва да остане в тайна, но която адвокатът има всички основания да уважава — с една дума, човек с високо положение в страната — желаел да отпусне на Франсис петстотин лири стерлинги годишна рента. Този капитал щял да се постави под контрола на адвокатската фирма и двама попечители, които също трябва да останат анонимни. Това дарение било съпроводено с известни условия, но адвокатът беше на мнение, че новият му клиент няма да намери в тях нищо неприемливо или унизително — той повтори тези две думи натъртено, сякаш да подчертае, че повече не обещава.

Франсис попита какви са тези условия.

— Условията — каза адвокатът, — както вече два пъти забелязах, не са нито унизителни, нито неприемливи. Същевременно не мога да скрия от вас, че те са твърде необикновени. Всъщност цялата тази работа е извън нашата компетенция и положително щях да откажа да се занимавам с нея, ако не беше доброто име на джентълмена, който ме натовари с това, и, позволете ми да добавя, мистър Скримджър, интересът, който проявих към вас благодарение на многото похвални и несъмнено заслужени отзиви във ваша полза.

Франсис го помоли да говори по-конкретно.

— Не можете да си представите колко ме безпокоят тези условия — каза той.

— Те са две — отговори адвокатът, — само две, и не забравяйте, че сумата е петстотин лири стерлинги годишно, и то освободена от данъци, забравих да ви кажа — освободена от всякакви данъци.

И адвокатът повдигна вежди към него с тържествено задоволство.

— Първото условие — продължи той — е изключително просто. Трябва да бъдете в Париж в неделя следобед, на 15-и; там, на касата на Комеди франсез, ще намерите входен билет, запазен на ваше име, който ви чака. От вас се изисква да преседите през цялото представление на ангажираното място и нищо повече.

— Разбира се, бих предпочел да бъде делник — отвърна Франсис. — Но в края на краищата, веднъж се случва такова нещо…

— И то в Париж, уважаеми сър — добави адвокатът успокоително. — Аз лично се смятам за твърде придирчив, но като си помисля, че ще бъда в Париж, нито за миг не бих се поколебал.

И двамата се разсмяха весело.

— Другото условие е по-сериозно — продължи началникът на фирмата. — Става дума за брака ви. Моят клиент, който е взел много присърце вашето благополучие, желае да изпълните безпрекословно съвета му при избора на съпруга. Безпрекословно, разбирате ли? — повтори той.

— Ако обичате, да говорим по-ясно — отвърна Франсис. — Това значи, че трябва да се оженя за каквато и да било — мома или вдовица, черна или бяла, — която тази невидима особа благоволи да ми посочи?

— Дължа да ви уверя, че вашият благодетел държи изрично на сходството във възрастта и положението — отговори адвокатът. — Колкото до расата, трябва да призная, не съм мислил за тази пречка, а и не съм си направил труд да запитам, но ако настоявате, веднага ще си взема бележка и при първа възможност ще ви уведомя.

— Сър — рече Франсис, — остава едно: да видим дали цялата тази работа няма да излезе недостойна измама. Обстоятелствата са необясними, бих казал — невероятни, и докато не ми се изяснят по-подробно някои неща и не разбера истинските подбуди, откровено казано, с голямо съжаление ще трябва да се откажа от тази сделка. Затова ви моля за повече разяснения. Трябва да разбера какво има в дъното на всичко това. Ако не знаете, не можете да отгатнете или не ви е позволено да ми кажете, ще си взема шапката и ще се върна в банката така, както дойдох.

— Не знам — отвърна адвокатът, — но имам едно основателно предположение. Единствено вашият баща може да стои в дъното на тази наглед необикновена работа.

— Баща ми! — извика Франсис, дълбоко възмутен. — Аз, уважаеми, зная всяка мисъл в главата му, всеки грош от състоянието му.

— Вие тълкувате погрешно думите ми — каза адвокатът. — Аз нямам предвид мистър Скримджър-старши, защото той не ви е баща. Когато дошъл с жена си в Единбург, вие сте били вече на една година, а те се грижели за вас само от три месеца. Тайната била добре запазена, но това е истината. Вашият баща е неизвестен, но повтарям, според мен от него изхождат предложенията, които съм упълномощен да ви предам понастоящем.

Не можете да си представите смайването на Франсис Скримджър от това неочаквано разкритие. Неспособен да скрие смущението си от адвоката, той каза:

— Сър, след такава поразителна вест трябва да ми дадете няколко часа за размишление. Тази вечер ще узнаете решението ми.

Адвокатът го похвали за благоразумието, а Франсис, като се извини в банката под някакъв претекст, предприе продължителна разходка извън града и обмисли обстойно случая във всичките му подробности и страни. Приятното съзнание за собствената му важност го караше да бъде по-сдържан, но още отначало нямаше съмнение в крайното решение. Цялата му алчна човешка природа го теглеше неудържимо към петстотинте лири стерлинги годишно и подтикваше да приеме свързаните с тях необикновени условия; в сърцето си усети непреодолимо отвращение от името Скримджър, към което никога досега не бе изпитвал неприязън, започна да се отнася с презрение към дребнавите и банални пориви на предишния си живот и когато най-после взе окончателно решение, пое обратно, изпълнен с някакво ново чувство на сила и свобода и с най-лъчезарни предчувствия.

Каза само една дума на адвоката и незабавно получи чек за половината от сумата, защото рентата течеше със задна дата от първи януари. С чека в джоба тръгна към къщи. Квартирата на Скотланд стрийт му се видя жалка, за пръв път ноздрите му изпитаха погнуса от миризмата на супа, а в държането на втория си баща забеляза малки недостатъци, които го изненадаха и почти възмутиха. Реши на другия ден да бъде вече на път за Париж.

В този град, където пристигна дълго преди определената дата, Франсис се настани в един скромен хотел, посещаван от англичани и италианци, и се залови да се усъвършенствува във френския език; за тази цел си нае учител, който му даваше уроци по два пъти седмично, завързваше разговор с минувачи по Шанз-Елизе и всяка вечер ходеше на театър. Поднови целия си тоалет по последна мода и всяка сутрин един бръснар на съседната улица го бръснеше и вчесваше. Така придоби донякъде вид на чужденец и като че ли заличи петното от последните години.

Най-после в събота след обед се отправи към касата на театъра на улица „Ришельо“. Щом каза името си, касиерката му подаде поръчания билет в плик, чийто адрес едва бе изсъхнал.

— Току-що го поръчаха — каза касиерката.

— Така ли? — възкликна Франсис. — Мога ли да запитам какъв беше на вид този джентълмен?

— Вашият приятел лесно може да се опише — отговори служителката. — Той е стар, як и красив, с побеляла коса и белег от сабя на лицето. Такава личност не може да не се разпознае.

— Да, наистина — отвърна Франсис, — благодаря ви за любезността.

— Сигурно не е далеч — додаде касиерката. — Ако бързате, може да го настигнете.

Франсис не чака втора подкана, изхвръкна от театъра на улицата и се озърна във всички посоки. Видя доста беловласи мъже, но макар и да ги настигаше един по един, никой нямаше белег от сабя. Близо половин час претърсва улица по улица в квартала, докато накрая, разбрал, че понататъшното дирене е безполезно, закрачи бавно, за да се успокои, защото пропуснатата възможност да се срещне с човека, комуто дължеше съществуването си, бе развълнувала дълбоко младия човек.

Случи се така, че пътят му минаваше по улица „Друо“, а оттам — по улица „Великомъченици“ и тук случайността се оказа по-полезна от всякаква предвидливост на тоя свят. Защото далеч по булеварда забеляза двама мъже, които разговаряха оживено на една пейка. Единият беше млад и красив брюнет в гражданско облекло, ала явно с отличителните белези на свещеник, другият съвпадаше във всички подробности с описанието, дадено от касиерката. Франсис усети как сърцето в гърдите му се разтупа силно, разбра, че ей сега ще чуе гласа на баща си. Като описа голям кръг, той безшумно седна зад въпросната двойка, която беше толкова увлечена в приказки, че почти нищо друго не забелязваше. Както и бе очаквал Франсис, разговорът се водеше на английски.

— Вашите подозрения започват да ме дразнят, Ролз — казваше старецът. — Уверявам ви, правя всичко, което е по силите ми, човек не може за един миг да сложи ръка на милиони. Не ви ли помогнах аз, съвсем непознатият човек, от добра воля? Не живеете ли главно за моя сметка?

— За сметка на авансите ви, мистър Вендилър — поправи го другият.

— Е, нека бъдат аванси, щом така желаете, и интерес вместо добра воля, ако предпочитате — отвърна Вендилър сърдито. — Не съм дошъл тук да си служа с изтънчени изрази. Работата си е работа и позволете ми да ви напомня, че вашата работа е толкова мътна, че не бива да ми правите такива фасони. Доверете ми се или ме оставете на мира и си намерете друг, но, за бога, стига сте ми опявали.

— Аз започвам да опознавам живота — отговори другият — и виждам, че имате всички основания да ме мамите и да не постъпвате честно с мен. И аз също не съм дошъл тук да си служа с изтънчени фрази, вие искате да си присвоите диаманта, това ви е известно — не смеете да го отречете. Не подправихте ли вече моето име и не претърсвахте ли жилището ми в мое отсъствие? Разбирам защо протакате: вие дебнете, тъй като сте ловец на диаманти и рано или късно, с честни или нечестни средства, ще пипнете Диаманта на раджата. Предупреждавам ви, престанете, не ме разигравайте повече, иначе ще ви сервирам неприятна изненада.

— Не ви прилича да си служите със заплахи — тросна се Вендилър. — И аз мога да ви платя със същата монета. Брат ми е тук, в Париж, полицията е нащрек и ако продължавате да ми дотягате с вашето хленчене, мога също да ви скроя един малък сюрприз, мистър Ролз. Но с него ще сложа веднъж завинаги точка на всичко. Разбирате ли, или предпочитате да ви го кажа на староеврейски? Всяко нещо си има край, търпението ми също е към своя край. Вторник, в седем — нито ден, нито час, нито частица от секундата по-рано, ако искате да спасите живота си. Пък ако не ви се чака, можете да се хвърлите в някой бездънен кладенец и много ви здраве.

Щом рече това, диктаторът стана от пейката и като клатеше глава и размахваше бастуна си ожесточено, тръгна по посока на Монмартър, а събеседникът му продължи да стои на мястото си в поза на дълбоко униние.

Франсис беше просто смаян и ужасен, потресен до дъното на душата си, надеждата и разнежеността, които изпитваше, когато седна на пейката, сега се превърнаха в отвращение и отчаяние. „Старият мистър Скримджър — мислеше си той — е далеч по-добър и почтен родител от този опасен и брутален интригант.“ Но запази самообладание и без да се бави нито миг, тръгна по следите на диктатора.

В яростта си този джентълмен крачеше напред с бърза стъпка и беше така всецяло погълнат от злобни мисли, че не погледна назад, докато не стигна вратата си.

Къщата му се извисяваше на улица „Льопик“, облъхвана от чистия въздух на височините, от нея се виждаше цял Париж. Тя беше двуетажна, със зелени щори и капаци и всички прозорци, които гледаха към улицата, бяха здраво затворени. Над високата градинска стена се издигаха върхари те на дърветата, а самата ограда беше предпазена с chevaux-de-frise. (Дървени прегради с железни шипове (фр.) — Б. пр.) Диктаторът се поспря да потърси ключа в джоба си, после отвори вратата и изчезна зад оградата.

Франсис се озърна — кварталът беше много усамотен, къщата изолирана в градината си. Наблюденията му като че ли щяха да свършат до тук. Като се огледа по-добре обаче забеляза в съседство една висока къща със стена към градината, а на стената, точно под покрива — един-единствен прозорец. Той се приближи до пътната врата и видя обявление, с което се предлагаха немебелирани квартири срещу месечен наем, а когато по пита, се оказа, че стаята с прозорец към градината на диктатора също е свободна. Без нито миг колебание Франсис нае тази стая, остави предплата и се върна в хотела да вземе багажа си.

Дали старецът с белега от сабя му е баща, или не, дали е по вярна следа, или не — не знаеше; в едно обаче нямаше съмнение — бе изправен пред една трепетна тайна, и се закле да не отслабва наблюденията си, докато не вникне в нея.

От прозореца на новата си квартира Франсис Скримджър виждаше цялата градина на къщата със зелените щори. Точно под него един много красив клонест кестен засенчваше две градински масички, на които в най-голямата жега вероятно се обядваше. Гъста растителност покриваше отвред земята, само от една страна, между масичките и къщата, се виждаше чакълена пътечка, водеща от верандата към градинската порта. Оглеждайки мястото през пролуките на капаците, които не смееше да отвори от страх да не привлече внимание, Франсис не забелязваше почти нищо, по което да съди за обитателите, но дори малкото, което видя, показваше саможивост и склонност към усамотение. Градината беше като манастирска, къщата приличаше на затвор. Всички зелени щори откъм фасадата бяха спуснати, вратата на верандата — затворена, а градината, доколкото можеше да се види в лъчите на залеза — съвсем безлюдна. Само тънката струйка пушек от единствения комин показваше, че-тук има живи хора.

За да не бездействува съвсем и да поразнообрази живота си, Франсис купи Евклидовата геометрия на френски, която се залови да преписва и превежда на капака на куфара си, като седна на пода с гръб към стената, защото нямаше нито стол, нито маса. От време на време ставаше и хвърляше поглед към оградената от всички страни къща със зелените щори, ала прозорците оставаха упорито затворени, а градината — пуста.

Чак късно вечерта се случи нещо, което възнагради неотстъпното му внимание. Между девет и десет, тъкмо беше задрямал, го стресна острият звук на звънец, и той успя да се завтече навреме до наблюдателния си пост, за да чуе многозначително изщракване на отваряни ключалки и дръпвани резета и да види как мистър Вендилър, облечен в широк халат от черно кадифе и с шапчица от същата материя и цвят, с фенер в ръка излезе на верандата и закрачи бавно към градинската врата. Пак зазвънтяха ключалки и резета и само след миг при трепкащата светлина на фенера Франсис видя, че диктаторът поведе към къщата един човек с най-груба и гнусна външност.

Половин час по-късно мистър Вендилър изпроводи своя посетител до улицата и като сложи фенера на една от градинските масички, допуши бавно и спокойно пурата си под клоните на кестена. Надзъртайки през пролуките между листата, Франсис можеше да следи всяко негово движение, когато отърсваше пепелта или вдъхваше дълбоко и с наслада дима, при това забеляза, като че облак беше помрачил лицето на стареца, а устните му бяха стиснати, което показваше, че е потънал в дълбоко и очевидно мъчително размишление. Пурата бе вече почти на привършване, когато внезапно от къщата се чу гласът на някакво младо момиче, което извика да му напомни часа.

— Ей сега — отвърна Джон Вендилър.

И като хвърли угарката и взе фенера, се прибра през верандата. Щом вратата се затвори, къщата потъна в пълен мрак и колкото да напрягаше Франсис очите си, не можеше да забележи дори лъч светлина между щорите и си направи логичния извод, че спалните са от другата страна.

Рано сутринта (защото след като прекара неспокойна нощ на пода, се събуди рано) Франсис видя нещо, което го накара да промени заключението си. Щорите се вдигнаха една след друга с помощта на пружина отвътре и се показаха стоманени ролетки, каквито виждаме пред магазините, те също се вдигаха по подобен начин и в течение на около час стаите останаха отворени да влезе утринният въздух. Когато изтече това време, мистър Вендилър собственоръчно пак затвори ролетките и смъкна щорите отвътре.

Докато Франсис още се чудеше на тези предпазни мерки, вратата се отвори, в градината излезе едно младо момиче и се заозърта. Не бяха минали и две минути и то отново се прибра в къщата, но дори за това кратко време Франсис успя да го разгледа достатъчно, за да се убеди, че е извънредно привлекателно. Тази случка не само изостри любопитството му, но и повдигна още повече настроението му. Странното държане и твърде подозрителният начин на живот на баща му от тоя момент престанаха да го тревожат, от тоя момент нататък той заобича страстно новото си семейство и все едно дали младата девойка щеше да се окаже негова сестра, или съпруга, не се съмняваше, че тя е жив ангел. Това убеждение беше толкова дълбоко, че изведнъж го обзе ужас, като разсъди колко малко знаеше всъщност и че може би сгреши, когато тръгна по петите на мистър Вендилър.

Портиерът, когото подпита, можа да му каже твърде малко, но все пак в сведенията му имаше нещо тайнствено и съмнително. Съседът бил много богат англичанин и, както трябва да се очаква, особняк във вкусовете и привичките си. Притежавал големи сбирки, които държал непрекъснато при себе си в къщата и именно за да ги пази, сложил стоманени ролетки, сложни ключалки и chevaux-de-frise по градинската ограда. Живеел много усамотено, макар и да го посещавали някакви непознати хора, с които изглежда имал работа, но никой друг нямало в къщата освен мадемоазел и една стара слугиня.

— Дъщеря ли му е тази мадемоазел? — полюбопитствува Франсис.

— Разбира се — отвърна портиерът, — Мадемоазел е стопанка на къщата и да видите как работи. Въпреки всички богатства на баща й ходи да пазарува и всеки ден през седмицата ще я видите да минава с кошница в ръка.

— А сбирките? — попита другият.

— Сър — отговори човекът, — те са с изключителна стойност. Нищо повече не мога да ви кажа. Откакто е пристигнал мосю дьо Вендилър, никой от квартала не е прекрачвал прага му.

— И все пак — възрази Франсис — сигурно имате представа какво съдържат тези прословути колекции. Картини ли, коприни ли, статуи, бижута или какво?

— Честна дума, сър — каза портиерът, като повдигна рамене, — може и да са моркови, пак не мога да ви кажа. Отде да зная? Както виждате, къщата се пази като крепост.

Ала когато Франсис тръгна да се прибира разочарован в стаята си, портиерът го повика обратно.

— Тъкмо си спомних, сър — каза той. — Мосю дьо Вендилър е обиколил цял свят и веднъж чух старицата да споменава, че донесъл много диаманти. Ако е вярно, има какво да се гледа зад тези ролетки.

В неделя дълго преди представлението Франсис се намираше вече на мястото си в театъра. Ангажираният му стол беше едва вторият или третият отляво, точно срещу една от долните ложи. Очевидно мястото беше специално избрано и от него несъмнено можеше да се научи нещо; Франсис инстинктивно разсъди, че ложата от дясната му страна по един или друг начин е свързана с драмата, в която несъзнателно играеше роля. Тя наистина беше разположена така, че заемащите я зрители, ако пожелаеха това, можеха спокойно да го наблюдават от началото до края на представлението и поради дълбочината на ложата да остават скрити от погледа му. Той се закле да не я изпуща нито за миг от очи и докато оглеждаше останалата част от театъра или се преструваше, че следи действието на сцената, непрекъснато държеше под наблюдение празната ложа.

Второто действие отдавна бе започнало и дори наближаваше краят му, когато вратата се отвори и влязоха две лица, които се настаниха в най-тъмната част на ложата. Франсис едва сдържа вълнението си — те бяха мистър Вендилър и дъщеря му. Кръвта се носеше по артериите и вените му с бясна бързина, ушите му пищяха, виеше му се свят. Не смееше да погледне, да не би да възбуди подозрение, програмата, която четеше и препрочиташе отначало докрай, от бяла почна да му се струва червена, а когато хвърли поглед към сцената, тя му се видя безкрайно далеч, а гласовете и движенията на актьорите — съвсем неуместни и нелепи.

От време на време се престрашаваше да погледне за миг в посоката, която го интересуваше най-много, и поне веднъж му се стори, че очите му срещнаха очите на девойката. Той потрепера с цялото си тяло и пред очите му се завъртяха всички цветове на дъгата. Какво не би дал, за да чуе какво си говорят Вендилъровци! Какво не би дал да събере смелост, да вдигне своя театрален бинокъл и да проследи внимателно държането и изражението им? Знаеше, че там се решаваше животът му, ала нямаше как да се намеси, не можеше да чуе дори какво си говорят, а беше принуден да седи на мястото си и да се измъчва от безпомощна тревога.

Най-после действието свърши. Завесата падна и хората около него започнаха да излизат за антракта. Съвсем естествено би било да последва примера им, а в такъв случай не само естествено, но и необходимо беше да мине точно пред въпросната ложа. Събрал цялата си смелост, но със сведени очи, Франсис се приближаваше към мястото. Вървеше полека, понеже старият джентълмен пред него едва се влачеше и пъшкаше. Какво да прави? Да се обади ли на Вендилъровци, когато минава край тях? Да вземе ли цветето от петлицата си и да го хвърли в ложата? Да вдигне ли лице и да отправи един-единствен дълъг и нежен поглед към дамата, която му беше или сестра, или годеница? Докато обмисляше тези толкова многобройни възможности, представи си своето невзрачно живуркане в банката и съжали за това минало.

Междувременно стигна точно срещу ложата и макар че още не беше решил какво да направи и изобщо да прави ли нещо, извърна глава и вдигна очи. Едва стори това и вик на разочарование се изтръгна от него; той се вцепени. Ложата беше празна. Докато се бе приближавал бавно, мистър Вендилър и дъщеря му тихомълком се бяха измъкнали.

Някой зад него учтиво му напомни, че спира движението, и той продължи, като пристъпяше машинално и се остави покорно навалицата да го измъкне от театъра. Щом се озова на улицата и блъскането престана, Франсис спря и от прохладния нощен въздух бързо се съвзе. С учудване забеляза, че главата го боли страшно и че не помни нито думица от двете действия, които бе гледал. Когато възбудата премина, замести я непреодолимо желание за сън, затова повика файтон и потегли към квартирата си в състояние на крайна умора и отвращение от живота.

На сутринта задебна мис Вендилър да тръгне на пазар и към осем часа я видя как пристъпя по уличката. Тя беше просто, дори бедно облечена, но в държането на главата и тялото й имаше нещо грациозно и благородно, което би придало изящество и на най-скромния тоалет. Дори кошницата си носеше така елегантно, че й стоеше като украшение. Когато Франсис се мушна в един вход, стори му се, като че слънцето я следваше по петите, а сенките отстъпваха пред нея и за пръв път долови чуруликането на някаква птичка в кафез над уличката.

Той я изчака да мине край входа, после излезе оттам и викна подире й:

— Мис Вендилър!

Тя се обърна и като видя кой е, пребледня като смъртник.

— Извинете — подзе той, — кълна се, не исках да ви уплаша, пък и няма нищо страшно в присъствието на човек като мен, който ви желае доброто. Уверявам ви, постъпката ми се дължи на необходимост, нямах друг изход. Между нас двамата има много общо, а за жалост аз се лутам като в мрак. Трябва да действувам, а ръцете ми са вързани. Не зная дори какво да мисля, кои са ми приятели и кои врагове.

Тя с мъка проговори:

— Аз не ви познавам.

— О, напротив! Познавате ме, мис Вендилър — възрази Франсис, — дори по-добре, отколкото познавам себе си. Всъщност тук именно ми е нужно обяснение. Разправете ми каквото знаете — замоли се той. — Кажете ми кой съм аз, коя сте вие и как съдбите ни са преплетени. Помогнете ми поне мъничко да узная нещо за себе си, мис Вендилър… само една-две думички, които да ме напътят, само името на баща ми, ако обичате — и ще бъда благодарен и доволен.

— Няма да се опитвам да ви мамя — отговори тя. — Аз зная кой сте вие, но не ми е позволено да ви кажа.

— Кажете ми поне, че ми прощавате за дързостта, и ще чакам най търпеливо — рече той. — Ако не бива да зная, ще се примиря. Жестоко е, но мога да изтрая и повече, ако се налага. Само не увеличавайте мъката ми с мисълта, че съм ви направил мой враг.

— Вие постъпихте съвсем естествено — каза тя-и няма какво да ви прощавам. Сбогом.

— Нима ще бъде „сбогом“? — попита той.

— О, и аз не зная — отвърна тя. — До скоро виждане, ако предпочитате така.

И с тези думи отмина.

Франсис се прибра в квартирата си в състояние на силен душевен смут. Тази сутрин не му вървеше твърде с Евклид и стоеше по-често на прозореца, отколкото на импровизираното си писалище. Но освен завръщането на мис Вендилър и срещата между нея и баща й, който пушеше пура на верандата, нищо забележително не се случи до обед около къщата със зелените щори. Младежът уталожи набързо глада си в един близък ресторант, но неутоленото любопитство го подтикна да се върне по-скоро в къщата на улица „Льопик“. Край градинската стена един слуга разхождаше оседлан кон, а портиерът на къщата, където живееше, пушеше лула до вратата и гледаше внимателно ливреята и конете.

— Вижте! — подвикна той на младежа. — Какви прекрасни добичета! Какъв елегантен костюм! Те са на брата на мосю дьо Вендилър, който сега е вътре на гости. Голям човек е той във вашата страна, генерал, сигурно ви е известен по име.

— Трябва да призная — отвърна Франсис, — че никога досега не съм чувал за генерал Вендилър. Имаме много офицери с този чин, а и работата ми е от изключително гражданско естество.

— Той е човекът — каза портиерът, — който загубил големия индийски диамант. Поне за това не може да не сте чели във вестниците.

Когато се отскубна от портиера, Франсис побягна нагоре по стълбата и се завтече към прозореца. Точно под пролуката между листата на кестена седяха двама джентълмени, пушеха пури и разговаряха. Генералът, червендалест човек с военна осанка, имаше някаква семейна прилика с брат си, почти същите черти, до известна степен същото свободно и властно държане, но беше по-стар, по-нисък и невзрачен на вид — нещо като карикатура на диктатора и в сравнение с него жалък и хилав.

Наведени над масата с явен интерес, двамата говореха толкова тихо, че само сегиз-тогиз Франсис долавяше по някоя и друга дума. От малкото, което дочу разбра, че разговорът се въртеше около него и бъдещето му; на няколко г пъти до ушите му стигна името Скримджър, защото лесно се различаваше, а като че ли още по-често различаваше името Франсис.

Най-после генералът, сякаш излязъл от кожата си, се развика ядосан.

— Франсис Вендилър! — крещеше той, наблягайки на последната дума. — Франсис Вендилър, ти казвам.

Диктаторът направи движение с цялото си тяло, с което изразяваше или съгласие, или презрение, но младият човек не чу отговора му.

„Аз ли съм въпросният Франсис Вендилър? — питаше се той. — Може би обсъждат под какво име ще ме женят? Или цялата работа е мечта, илюзия на самомнителността и честолюбието ми?“

След като известно време пак не успяваше да долавя нищо от разговора, между двамата под кестена изглежда повторно възникна спор и генералът отново повиши гневно глас, тъй че Франсис можа да го чуе.

— Жена ми ли? — кресна той,. — Аз съм скъсал завинаги с жена си. Не искам да чувам името й. То даже ме отвращава.

И като изруга гръмогласно, тупна с пестник по масата.

По ръкомаханията на диктатора личеше, че се мъчи да го усмири бащински, а след малко го поведе към градинската порта. Двамата се ръкуваха много сърдечно, но щом вратата се затвори зад госта, Джон Вендилър избухна в смях, който звучеше зловещо и дори сатанински в ушите на Франсис Скримджър.

Така мина още един ден, а кажи-речи нищо ново не бе научил. Но младежът си спомни, че следващият ден беше вторник, и можеше да очаква интересни разкрития; добре или зле ще завърши всичко това, но поне беше уверен, че ще узнае нещо интересно, пък ако има късмет, може и да разгадае тайната, която забулваше баща му и неговото семейство.

Когато наближи време за вечеря, в градината на къщата със зелените щори започнаха трескави приготовления. Масата, която Франсис виждаше отчасти през листата на кестена, щеше да служи за бюфет, затова бе отрупана с чинии и продукти за салата, на другата, почти изцяло скрита, Франсис забеляза бяла покривка и сребърни прибори — там щяха да седнат вечерящите.

Мистър Ролз пристигна точно на минутата, той като че ли беше нащрек, говореше тихо и скъпеше думите си. Диктаторът, напротив, сякаш изпитваше необикновен прилив на весело настроение — често от градината се чуваше младежкият му благозвучен смях, по модулацията и измененията на гласа личеше, че разправя смешки и имитира езика на най-различни народи и преди двамата с младия свещеник да бяха допили вермута си, всякакво чувство на неловкост изчезна и те разговаряха вече като че бяха съученици.

Най-после се появи мис Вендилър, която носеше супника. Мистър Ролз се завтече да й предложи помощта си, но тя, смеейки се, отказа, после тримата си размениха шеги, изглежда във връзка с това, че сътрапезницата им трябваше да сервира сама.

— Така е по-непринудено — чу Франсис оправданието на мистър Вендилър.

След малко и тримата бяха по местата си и сега Франсис можеше да вижда и чува съвсем малко от това, което ставаше долу. Но вечерята минаваше весело, под кестена непрекъснато се чуваше оживено бъбрене и звън на ножове и вилици и Франсис, който бе излапал набързо само една кифла, завидя на приятната и спокойна вечеря. Сътрапезниците ядяха бавно блюдо след блюдо, после приключиха и с финия десерт и поляха всичко това с бутилка старо вино, внимателно отпушена собственоръчно от диктатора. Когато почна да се здрачава, сложиха лампа на трапезата и две свещи на страничната маса, защото нощта беше съвсем ясна, звездна и тиха. От вратата и прозореца на верандата също се разливаше светлина, която озаряваше градината, и листата блещукаха в мрака.

За десети път може би мис Вендилър влезе в къщата и този път се върна с подноса за кафе, който сложи на страничната маса. В същия момент баща й стана от мястото си и Франсис го чу да казва:

— Кафето е моята специалност.

След миг видя предполагаемия си баща застанал до страничната маса под светлината на свещите.

Мистър Вендилър напълни две чаши с кафявата възбудителна напитка, говорейки непрекъснато през рамо, а после с бързо движение на фокусник изля в по-малката съдържанието на една стъкленичка. Това стана толкова светкавично, че дори Франсис, който го гледаше право в лицето, забеляза движението му едва накрая. А след миг, продължавайки да се смее, мистър Вендилър се обърна отново към масата с по една чаша в двете си ръце.

— Преди да свършим и това — рече той, — не е зле да почакаме нашия славен лихвар.

Объркването и ужасът на Франсис Скримджър бяха неописуеми. Той виждаше пред очите си престъпление и се чувствуваше задължен да се намеси, но не знаеше как. А възможно бе да е обикновена шега. В какво положение щеше да се озове тогава, ако излезе, че предупреждението му е било излишно? Ако ли пък беше нещо сериозно, престъпникът може да се окаже собственият му баща и няма ли да съжалява тогаз, че е опропастил човека, който му е дарил живот? За пръв път Франсис се почувствува шпионин. Да чака бездейно в такъв момент, и то когато преживяваше такава душевна борба, беше страшно мъчение за него; той се вкопчи в пръчките на капаците, сърцето му биеше бързо и неравномерно, цялото му тяло бе обляно в пот.

Минаха няколко минути.

Разговорът като че ли замираше, ставаше все по-вял и тих, но все още нямаше признак за някакво тревожно или дори необикновено събитие.

Изведнъж се чу звън на счупено стъкло, а след него — слаб и тъп звук, сякаш някой падна с глава напред на масата. В същия миг от градината се раздаде пронизителен писък.

— Какво направи? — извика мис Вендилър. — Той е мъртъв! Диктаторът отговори с яростен шепот, така силен и съскащ, че наблюдателят на прозореца чуваше всяка дума.

— Мълчи! — казваше мистър Вендилър. — Нищо му няма. Хвани го з краката, а аз ще го уловя под мишниците. Франсис чу, че мис Вендилър се разплака.

— Чуваш ли какво ти казвам? — продължаваше диктаторът със същия тон. — Или искаш да се скараме? Предоставям ви да избирате, мис Вендилър.

Настъпи нова пауза, после диктаторът заговори отново.

— Хвани човека за краката — заповяда той. — Трябва да го внесем в къщи. Да бях малко по-млад, бих се справил с всекиго. Но сега, когато са ме притиснали годините и опасностите, а и ръцете ми са отслабнали, волю-неволю трябва да се обърна за помощ към теб.

— Но това е престъпление — възрази момичето.

— Аз съм ти баща — каза мистър Вендилър.

Тези думи като че ли подействуваха. По чакъла се чу тътрене на нозе, един стол се прекатури, а после Франсис видя как баща и дъщеря, олюлявайки се, прекосиха пътеката и изчезнаха под верандата, носейки безчувственото тяло на мистър Ролз. Младият свещеник беше отпуснат и блед, на всяка стъпка главата му се поклащаше.

Жив ли е, или мъртъв? Въпреки уверението на диктатора Франсис беше склонен да мисли второто. Тук бе извършено страшно престъпление, голяма беда се бе стоварила върху обитателите на къщата със зелените щори. Франсис неочаквано почувствува, че всичкият ужас от това деяние се стопи в съжаление за момичето и стареца, които той смяташе изложени на смъртна опасност. В сърцето му нахлу състрадание, той също беше готов да помага на баща си срещу всеки и всички, срещу съдбата и правосъдието и като разтвори капаците, със затворени очи и прострени ръце скочи в листака на кестена.

Клон след клон се изплъзваше от ръцете му или се чупеше под тежестта му, най-после улови под мишница един дебел клон, за секунда увисна така, а след това се пусна и тупна тежко на масата. Тревожен вик от къщата го предупреди, че слизането му не е останало незабелязано. Той се изправи, олюлявайки се, с три скока прекоси междинното пространство и се озова пред вратата на верандата.

В малка стая, застлана с рогозки, със стъклени шкафове до стените, пълни със скъпи антикварни рядкости, мистър Вендилър се бе надвесил над тялото на мистър Ролз. Когато Франсис влезе, той се изправи и бързо размени няколко думи с девойката. Това трая една секунда, за миг беше свършено; младежът нема време да се увери, ала му се стори като че диктаторът взе нещо от вътрешния джоб на свещеника, погледна го за част от секундата върху дланта си и после бързо го подаде на дъщерята.

Всичко това стана, докато Франсис стоеше все още с един крак на прага, а другият — вдигнат във въздуха. След миг той коленичи пред мистър Вендилър.

— Татко! — извика той. — Позволи и аз да ти помогна. Ще правя каквото желаеш и няма да разпитвам, ще те слушам всеотдайно, отнасяй се с мен като със син и ще се увериш, че съм предан син.

Първият отклик на диктатора беше страшен взрив на ругатни.

— Баща и син, а? — кресна той. — Баща и син? Що за дяволска комедия е това? Как сте дошли в градината ми? Какво желаете? И кой сте, за бога?

Слисан и засрамен, Франсис се изправи отново на крака и застана онемял.

После като че ли нещо озари мистър Вендилър и го разсмя гръмогласно.

— Разбирам — извика той. — Вие сте Скримджър. Много добре, мистър Скримджър. Позволете ми да обясня положението ви с няколко думи. Вие влязохте в частното ми жилище насила или може би с измама, но във всеки случай не и поканен от мен, и отгоре на това идвате в неудобен момент, когато един мой гост припадна на масата ми, и ме обсипвате с тържествени декларации. Вие не сте мой син. Ако искате да знаете, вие сте незаконен син на брат ми от една продавачка на риба. Към вас се отнасям с безразличие, граничещо с отвращение, а като ви гледам как се държите сега, струва ми се, че каквато е външността ви, такъв е и умът ви. Съветвам ви в свободното си време да поразмислите над тези горчиви факти, а дотогава ще ви помоля да ме освободите от присъствието си. Ако не бях зает — добави диктаторът със страшна ругатня, — за сбогуване щях да ви дръпна един хубав бой!

Франсис слушаше, дълбоко съкрушен. Ако можеше, щеше да избяга, но тъй като не знаеше как да излезе от жилището, в което така злополучно бе влязъл, не му оставаше нищо друго, освен да стои глупаво на мястото си.

Мис Вендилър наруши мълчанието.

— Татко — рече тя, — ти говориш така, понеже си ядосан. Мистър Скримджър може да е сгрешил, но помислите и подбудите му са благородни.

— Благодаря за думите — тросна се диктаторът. — Ти ми напомняш за някои други неща, които смятам за чест да доведа до знанието на мистър Скримджър. Моят брат — продължи той, обръщайки се към младия човек, — сглупи, че ви отпусна рента; от глупост и самонадеяност предложи брак между вас и тази млада лейди. Завчера вечерта тя има възможност да ви види и с радост трябва да ви съобщя, че с отвращение отхвърли това хрумване. Позволете ми да добавя, че аз имам значително влияние върху баща ви и няма да бъде вината моя, ако преди да изтече седмицата, ви лишат от рентата и станете пак писарушка.

Тонът на стареца беше дори по-оскърбителен от думите му; Франсис се чувствуваше обсипан с най-жестоки, унизителни и нетърпими обиди, виеше му се свят, той закри лицето си с ръце и изхълца от болка, без сълзи. Ала мис Вендилър отново се застъпи за него.

— Мистър Скримджър — заговори тя с ясен и равен глас, — не обръщайте внимание на острите изрази на баща ми. Аз не съм изпитвала отвращение към вас, напротив, помолих да ми дадат възможност да ви опозная по-добре. Колкото до това, което се случи тази вечер, уверявам ви, то ме изпълни едновременно със съжаление и уважение.

Точно в тоя момент мистър Ролз направи конвулсивно движение с ръка, което убеди Франсис, че е само упоен и започва да се свестява от упойката. Мистър Вендилър се наведе над него и за миг се взря в лицето му.

— Е, хайде! — извика той, вдигайки глава. — Да приключим въпроса. А щом поведението на това копеле толкова ви харесва, мис Вендилър, вземете една свещ и го изпроводете.

Младата лейди побърза да се подчини.

— Благодаря ви — каза Франсис, когато се озоваха насаме в градината. — Благодаря ви от все душа. Това беше най-мъчителната вечер в живота ми, но ще ми остане завинаги приятен спомен от нея.

— Аз говорех каквото мислех — отвърна тя — и от желание да бъда справедлива към вас. Сърцето ме заболя, че се отнасяха с вас толкова грубо.

В това време бяха стигнали градинската врата и мис Вендилър, слагайки свещта на земята, вече дърпаше резетата.

— Само още една думица — каза Франсис. — Надявам се, че не е за последен път… че пак ще се видим, нали?

— Уви! — отвърна тя. — Вие чухте баща ми. Какво друго мога да сторя, освен да му се подчиня?

— Кажете ми поне, че не е по ваша воля — рече Франсис. — Кажете ми, че не желаете да се разделите завинаги с мен.

— Разбира се — отговори тя, — не желая. Вие ми изглеждате смел и честен човек.

— Тогава — каза Франсис — дайте ми нещо за спомен. Тя се поколеба, държейки ключа, защото всички резета и лостове бяха издърпани и оставаше само да отключи.

— Ако задоволя желанието ви — рече тя, — ще обещаете ли да ме слушате безпрекословно?

— Има ли нужда от питане? — отвърна Франсис. — На драго сърце ще правя всичко, каквото ми кажете.

Мис Вендилър завъртя ключа и разтвори вратата.

— Така да бъде — каза тя. — Вие не знаете какво искате, но така да бъде. Каквото и да чуете — продължи тя, — каквото и да се случи, не стъпвайте вече в тази къща, тичайте, докато стигнете осветените и многолюдни квартали на града, но и там бъдете нащрек. Вие не подозирате в каква опасност се намирате. Обещайте ми, че няма дори да погледнете подаръка, докато не стигнете на сигурно място.

— Обещавам — отговори Франсис.

Девойката пъхна в ръката на младежа нещо увито набързо в кърпичка и същевременно с неочаквана сила го изблъска на улицата.

— А сега бягайте! — извика тя.

Франсис чу как вратата се затвори подире му и как изтракаха наместваните резета.

— Ще си удържа на думата — рече той, — щом обещах! И побягна по малката уличка, която извеждаше на улица „Равинян“.

Не бе изминал и петдесет крачки от къщата със зелените щори и в нощната тишина изведнъж екна адски рев. Франсис машинално се закова на място, друг минувач също последва примера му, видя как по прозорците на съседните къщи се струпаха хора — и пожар дори не би предизвикал такава суматоха в този тих квартал. А виновник за всичко това изглежда беше един-единствен човек, който ревеше от мъка и ярост, като лъвица, на която са откраднали лъвчетата, и Франсис с учудване и тревога чу да се споменава неговото име, примесено с проклятия на английски.

Първата му мисъл беше да се върне в къщата, втората, спомняйки си съвета на мис Вендилър, да продължи бягството си с още по-голяма скорост и тъкмо се готвеше да приведе мисълта си в действие, когато диктаторът, гологлав, с развята бяла коса, с рев префуча край него като гюлле от дуло на оръдие и се понесе нататък по улицата.

„Едва се отървах — помисли си Франсис. — Не мога да разбера какво иска от мен и защо е така развълнуван, но явно не е за предпочитане да му се мяркам сега и най-добре е да послушам съвета на мис Вендилър.“

Като си рече това, той тръгна обратно с намерение да завие и се спусне по самата улица „Льопик“, докато преследвачът му продължава да го търси в другата улица. Планът му беше лошо замислен, всъщност по-добре щеше да бъде да се разположи в най-близкото кафене и да чака там, докато мине разгарът на преследването. Но Франсис не само нямаше никакъв опит и вродена склонност да води малките войни на частния живот, но и до такава степен не се чувствуваше виновен, че не виждаше от какво може да се страхува, освен от неприятна среща. Ала тази вечер се бе наситил на неприятни срещи, а и никак не предполагаше, че мис Вендилър е премълчала нещо. Младежът се чувствуваше наистина зле и тялом, и духом — тялото му беше цялото натъртено, душата — прободена от отровни стрели, а волю-неволю трябваше да признае, че мистър Вендилър имаше много хаплив език.

Мисълта за контузиите му напомни, че не само бе излязъл без шапка, но че и дрехите му бяха доста пострадали при спускането от кестена. В първия попаднал му магазин си купи евтина широкопола шапка и оправи набързо изпокъсания си тоалет. Сувенира, все тъй увит в кърпичката, пъхна засега в джоба на панталона си.

Само на няколко крачки от магазина внезапно се блъсна в някого, нечия ръка го стисна за гърлото, свирепо лице се приближи до неговото и със зинала уста зарева проклятия в ухото му. След като бе загубил следите на жертвата си, диктаторът се връщаше по друг път. Франсис беше як младеж, но не можеше да се мери с противника си нито по сила, нито по ловкост и след няколко безуспешни хватки се предаде всецяло на своя победител.

— Какво искате от мен? — запита той.

— Ще поговорим за това в къщи — отвърна диктаторът навъсено. И подкара младия човек по стръмното към къщата със зелените щори. Но макар и вече да не оказваше съпротива, Франсис само чакаше сгоден случай, за да се опита да избяга. Дръпвайки се внезапно, той остави яката на палтото си в ръцете на мистър Вендилър и отново се понесе с всички сили към Булевардите.

Сега ролите се бяха сменили. Диктаторът беше по-силен, но в замяна на това Франсис, в разцвета на младостта, се оказа по-бързоног и скоро успя да се скрие в навалицата. Почувствувал се свободен за момент, но измъчван от засилваща се тревога и недоумение, той крачеше бързо, докато излезе на площад „Опера“, осветен като ден от електрически лампи.

„Сега най-после — помисли си той — мис Вендилър ще бъде доволна.“ И като свърна надясно по Булевардите, влезе в Американското кафене и си поръча бира. За повечето посетители на заведението беше и късно, и рано. Тук-там на отделни маси в салона имаше само двама-трима души, все мъже, а и Франсис беше толкова зает с мислите си, че не им обръщаше внимание.

Извади кърпичката от джоба си. Увитият в нея предмет се оказа марокенена кутийка със закопчалка и златни орнаменти, която се отвори с помощта на пружинка и пред ужасените очи на младежа се показа диамант с огромни размери и необикновен блясък. Това обстоятелство беше толкова необяснимо, стойността на камъка — явно толкова голяма, че Франсис седеше вторачен в отворената кутийка, без да помръдне и без нищо да съзнава, сякаш бе внезапно полудял.

Една ръка легна леко, но твърдо на неговото рамо и тих глас, в който все пак звучеше заповедническа нотка, произнесе на ухото му следните думи:

— Затворете кутийката и се направете на равнодушен. Когато вдигна очи, видя някакъв мъж, все още млад, с изискано и спокойно държане, облечен разкошно, но просто. Този човек бе станал от една съседна маса и носейки чашата си, бе седнал до Франсис.

— Затворете кутийката — повтори непознатият — и я приберете тихомълком в джоба си, където, мисля, изобщо не е бивало да влиза. Постарайте се, ако обичате, да се отърсите от този смутен вид и се дръжте като че съм ви познат, когото сте срещнали случайно. Така! А сега да се чукнем. Тъй е вече по-добре. Струва ми се, сър, че сте неопитен.

Непознатият произнесе последните си думи с многозначителна усмивка и като се облегна на стола, с наслада смукна дълбоко от пурата си.

— За бога — рече Франсис, — кажете ми кой сте и какво значи това? Да си призная, не мога да разбера защо трябва да изпълнявам странните ви разпореждания, но истината е, че тази вечер имах толкова смайващи приключения, а и всички, които срещам, се държат така особено, че си мисля: или съм полудял, или съм попаднал на друга планета. Вашето лице ми вдъхва доверие, изглеждате умен, добър и опитен; кажете, за бога, защо ме заговаряте по такъв необикновен начин?

— Всичко с времето си — отвърна непознатият. — Но аз започнах пръв и вие трябва по-напред да ми разправите как попадна в ръцете ви Диамантът на раджата.

— Диамантът на раджата?! — повтори Франсис като ехо.

— На ваше място не бих говорил така високо — предупреди го другият. — Но безспорно в джоба ви е Диамантът на раджата. Десетки пъти съм го виждал в сбирката на сър Томас Вендилър и дори съм го държал в ръка.

— Сър Томас Вендилър! Генералът! Моят баща! — извика Франсис.

— Ваш баща ли? — повтори непознатият. — Не знаех, че генералът е имал семейство.

— Аз съм незаконороден, сър — отвърна Франсис, като се изчерви. Събеседникът му се поклони сериозно. Поклонът му беше почтителен, сякаш се извиняваше мълчаливо пред свой равен, и кой знае защо Франсис почувствува, че на сърцето му стана леко и спокойно. Присъствието на този човек му действуваше благотворно — усещаше се на твърда земя, в душата му се надигна чувство на дълбоко уважение и неволно свали широкополата си шапка като пред знатна личност.

— Прави ми впечатление — каза непознатият, — че приключенията ви съвсем не са били мирни. Яката ви е откъсната, лицето ви — издраскано, имате резка на слепоочието, моля да ме извините за любопитството, но бъдете тъй добър да ми обясните как пострадахте така и какво търси в джоба ви откраднато богатство с огромна стойност.

— Прощавайте, но не съм съгласен с вас! — възрази Франсис разпалено. — У мен няма нищо откраднато. Ако имате предвид диаманта, даде ми го преди един час мис Вендилър от улица „Льопик“.

— Мис Вендилър от улица „Льопик“! — повтори другият. — Вие ме заинтригувахте повече, отколкото си мислите. Моля продължете.

— О, боже мой! — възкликна Франсис.

Паметта му направи внезапен скок назад. Видял бе, че мистър Вендилър взе някакъв предмет от вътрешния джоб на своя упоен гост, и чак сега разбра, че този предмет е марокенената кутийка.

— Сигурно си спомнихте нещо? — полюбопитствува непознатият.

— Слушайте — отговори Франсис. — Не зная кой сте, но ми се струва, че заслужавате доверие и желаете да ми помогнете. Аз така съм се забъркал, че имам нужда от съвет и подкрепа, и тъй като ми предлагате услугите си, ще ви кажа всичко.

И разправи накратко патилата си от деня, когато адвокатът го извика от банката.

— Вашата история наистина е необикновена, а положението ви — много трудно и опасно — каза непознатият, когато младежът свърши разказа си. — Мнозина биха ви посъветвали да издирите баща си и да му предадете диаманта, но аз съм на друго мнение. Келнер! — викна той.

Келнерът се приближи.

— Моля предайте на управителя, че искам да поговоря с него — каза непознатият и Франсис още веднъж забеляза по тона и държането му, че този човек е свикнал да заповядва.

Келнерът се отдалечи и след малко се върна с управителя на заведението, който се поклони с раболепна почтителност.

— С какво мога да ви бъда полезен? — попита той.

— Бъдете така добър — отвърна непознатият, като посочи Франсис, — да кажете на този джентълмен името ми.

— Вие имате честта, сър — обяви управителят, обръщайки се към младия Скримджър, — да седите на една маса с негово височество принц Флоризел Бохемски.

— Франсис тутакси скочи и направи признателен поклон на принца, който му даде знак да седне отново на мястото си.

— Благодаря ви — каза Флоризел, обръщайки се към управителя, — прощавайте, че ви обезпокоих за такава дребна работа. И с движение на ръката го освободи.

— А сега — продължи принцът, обръщайки се към Франсис, — дайте ми диаманта.

Без да пророни дума, той му предаде кутийката.

— Правилно сте постъпили — рече Флоризел, — чувствата са ви повели по верен път и ще дойде време да бъдете благодарен за тазвечерните премеждия. Човек може да изпадне в хиляди затруднения, мистър Скримджър, но ако сърцето му е доблестно и умът бистър, ще се измъкне с чест от тях. Успокойте се, работите ви са в моите ръце и с божия помощ ще имам достатъчно сили да ги доведа до благополучен завършек. Елате, ако обичате, в каляската ми.

С тези думи принцът стана и като остави една златна монета за келнера, излезе с младия човек от кафенето и по булеварда го поведе към мястото, където го чакаха скромен закрит файтон и двама слуги без ливреи.

— Тази кола — рече Флоризел — е на ваше разположение. Приберете багажа си колкото ви е възможно по-скоро, а слугите ми ще ви закарат в една вила в околностите на Париж, където можете да чакате на сравнително спокойствие, докато уредя положението ви. Там ще имате прекрасна градина, библиотека с книги от добри автори, готвачка, изба и хубави пури, които препоръчвам на вашето внимание. Жером — добави той, обръщайки се към единия от слугите, — чухте какво казах, нали? Поверявам мистър Скримджър на вашите грижи, зная, че ще бъдете внимателен към моя приятел.

Франсис смотолеви няколко несвързани думи на благодарност.

— Ще имате достатъчно време да ми благодарите — каза принцът, — когато вашият баща ви признае за свой законен син и ви ожени за мис Вендилър.

След това принцът направи кръгом и закрачи бавно по посока на Монмартър. Той спря първия минаващ файтон, даде някакъв адрес и след четвърт час, освобождавайки файтонджията малко по-надолу, почука на градинската врата на мистър Вендилър.

Отвори я много предпазливо лично диктаторът.

— Кой сте вие? — попита той.

— Моля да ме извините, че идвам в такъв късен час, мистър Вендилър — каза принцът.

— Ваше височество е винаги добре дошъл. — отговори мистър Вендилър, като се дръпна назад.

Принцът използува тази пролука и без да чака домакина, влезе направо в къщата и отвори вратата на салона. Там седяха мъж и жена, дамата беше мис Вендилър, по очите на която имаше следи от сълзи и от време на време все още я разтърсваше хълцане, а в лицето на мъжа принцът позна младия човек, който преди около месец в пушалнята на един клуб се бе съветвал с него по литературни въпроси.

— Добър вечер, мис Вендилър — каза Флоризел. — изглеждате уморена.

А вие, ако се не лъжа, сте мистър Ролз? Надявам се, че сте извлекли полза от изучаването на Габорио, мистър Ролз.

Но младият свещеник беше в такова кисело настроение, че не му се говореше, а само се поклони сдържано и продължи да хапе устните си.

— На какъв добър вятър дължа честта да бъда споходен от ваше височество? — запита мистър Вендилър, който вървеше по петите на госта.

— Дошъл съм по работа — отговори принцът, — работа с вас; когато я уредим, ще помоля мистър Ролз да дойде да се поразходим. Мистър Ролз — додаде той строго, — позволете ми да ви напомня, че все още не съм седнал.

Свещеникът скочи на крака, като се извиняваше, тогава принцът седна на едно кресло до масата, подаде шапката си на мистър Вендилър, бастуна си — на мистър Ролз и като ги остави прави, готови да го обслужват като лакеи, заговори:

— Дошъл съм тук, както казах, по работа, но ако бях дошъл за удоволствие, щях да бъда много огорчен от оказания ми прием и още по-недоволен от компанията си. Сър — обърна се той към мистър Ролз, — вие се отнесохте неучтиво към по-вишестоящ от вас; вие, Вендилър, ме посрещате с усмивка, ала много добре знаете, че ръцете ви са още омърсени от грехове. Не желая да ме прекъсвате, сър — додаде той властно, — дошъл съм тук да говоря, а не да слушам, и ще ви помоля да ме изслушате с уважение и да ми се подчинявате безпрекословно. В най-скоро време вашата дъщеря трябва да се венчае в посолството с моя приятел Франсис Скримджър, когото брат ви признава за свой син. Ще ви бъда много благодарен, ако предложите не по-малко от десет хиляди лири стерлинги зестра. Що се отнася до вас, ще ви дам писмени напътствия за една важна работа, която трябва да свършите в Сиам. А сега, сър, отговорете ми с две думи: приемате ли тези условия, или не?

— Извинявайте, ваше височество — каза мистър Вендилър, — но ще ми позволите ли най-почтително да ви задам два въпроса?

— Позволявам — отвърна принцът.

— Ваше височество — продължи диктаторът — нарече мистър Скримджър свой приятел. Уверявам ви, да знаех, че е удостоен с такава чест, щях да се отнасям към него с подобаващо уважение.

— Умело задавате въпроса — каза принцът, — но няма да имате полза от това.. Чухте разпорежданията ми, дори да не познавах този джентълмен от по-рано, пак нямаше да ги отменя.

— Ваше височество тълкува думите ми с присъщата си проницателност — отвърна Вендилър. — Още един въпрос: за съжаление аз насочих полицията по следите на мистър Скримджър по обвинение в кражба, да оттегля ли обвинението, или да го поддържам?

— Постъпете, както сметнете за добре — отговори Флоризел. — Избирайте между повелята на съвестта си и законите на тази страна. Подайте ми шапката, а вие, мистър Ролз, дайте ми бастуна и елате с мен.

Мис Вендилър, лека нощ. Смятам — добави той към Вендилър, — че мълчанието ви значи безрезервно съгласие.

— Ако не мога да направя нищо друго — отвърна старецът, — ще трябва да се подчиня, но ви предупреждавам открито, че няма да се оставя току-така.

— Вие сте вече стар — каза принцът, — ала годините са безмилостни към грешните. За възрастта си сте по-неблагоразумен от младите. Не ме предизвиквайте, мога да ви докажа, че съм по-суров, отколкото си мислите. За пръв път, откакто ви срещам, вие ме гневите, постарайте се да бъде и последен.

След тези думи, давайки знак на свещеника да го последва, Флоризел излезе от стаята и закрачи към градинската врата, а диктаторът тръгна подире им със свещ да им свети и отново махна сложните резета, с които се мъчеше да се предпази от натрапници.

— Сега, когато дъщеря ви не е тук — рече принцът, извръщайки се от прага, — позволете ми да ви кажа, че разбирам заплахите ви, но достатъчно е да вдигнете ръка и ще си навлечете моментално непоправима беда.

Диктаторът не отговори, ала когато под светлината на уличната лампа принцът се обърна гърбом, той направи жест, изпълнен със заплаха и безумна ярост, а след миг кривна в една уличка, тичайки с всички сили към най-близката пиаца за файтони.

Тук, казва моят арабин, нишката на събитията около Къщата със зелените щори най-после се прекъсва. Още едно приключение, добавя той, и ще свършим с Диаманта на раджата. Тази последна брънка на веригата е известна сред жителите на Багдад като „Приключението на }принц Флоризел и детектива“.

ПРИКЛЮЧЕНИЕТО НА ПРИНЦ ФЛОРИЗЕЛ И ДЕТЕКТИВА

Принц Флоризел вървя с мистър Ролз чак до входа на един малък хотел, където последният се беше настанил. Те си поговориха доста и свещеникът на няколко пъти се трогна до сълзи от строгото и същевременно бащинско мъмрене на Флоризел.

— Аз опропастих живота си — каза той най-после. — Помогнете ми, кажете ми какво да правя, уви, аз не притежавам нито добродетелите на свещеник, нито ловкостта на мошеник.

— След като сте осъзнали грешката си — рече принцът, — аз вече нямам власт над вас, покаяникът трябва да се отнесе до бога, а не до принцове. Но ако ми позволите, ще ви дам съвет: вървете в Австралия като колонист, потърсете черна работа на открито и се опитайте да забравите, че сте били някога свещеник и че очите ви са видели този проклет камък.

— Проклет наистина! — отвърна мистър Ролз. — Къде е той сега? Какви ли злини още готви на хората?

— Няма вече да върши зло — каза принцът. — Сега е тук, в джоба ми, Както виждате — додаде той добродушно, — вярвам в разкаянието ви, макар и да е съвсем отскорошно.

— Позволете ми да ви стисна ръката — замоли мистър Ролз.

— Не — отговори принц Флоризел, — не още.

Тонът, с който произнесе последните си думи, беше достатъчно красноречив за младия свещеник, и когато принцът си тръгна, няколко минути мистър Ролз стоя на прага, следейки с очи отдалечаващата се фигура и призовавайки небесата да благословят този толкова мъдър съветник.

Няколко часа принцът вървя сам по безлюдни улици. Какви ли не грижи го измъчваха: какво да прави с диаманта, да го върне ли на собственика му, когото смяташе недостоен за такава рядка скъпоценност, или да извърши смела, съдбоносна стъпка, като веднъж завинаги го направи недостижим за цялото човечество — такъв сериозен въпрос не можеше да се реши отведнъж. Струваше му се, че диамантът бе попаднал в ръцете му по волята на провидението, а когато извади скъпоценния камък и го огледа под уличната лампа, размерите и чудният му блясък все повече и повече го убеждаваха, че той крие само опасности и злини за света.

„Боже, помогни ми! — помисли си принцът, — Колкото повече го гледам, толкова по ламтя за него.“

Най-после, макар и още да не бе взел окончателно решение, той се насочи към малкия, но разкошен замък на речния бряг, който от векове принадлежеше на неговото кралско семейство. Над входа и на високите комини беше издълбан гербът на Бохемия, минувачите можеха да надзърнат в раззеленен двор с най-редки цветя, а цял ден на върха на покрива стърчи и привлича зяпачи пред сградата единственият в Париж щъркел. Вижда се как влизат и излизат слуги със сериозен вид, а от време на време големите порти се разтварят и под арката минава каляска. По много причини тази резиденция беше особено скъпа на сърцето на принц Флоризел; винаги, когато се приближеше до нея, той изпитваше чувството, че се връща у дома си, толкова рядко в живота на великите хора, а тази вечер, още щом съзря заострения покрив и меко осветените прозорци, почувствува непринудено облекчение и задоволство.

Като приближаваше, страничната врата, през която влизаше винаги, когато беше сам, от сянката изскочи някакъв човек и с поклон застана на пътя на принца.

— С принц Флоризел Бохемски ли имам честта да говоря? — запита той.

— Такава е титлата ми — отговори принцът. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Аз — каза човекът — съм детектив и ми е възложено да предам на ваше височество това писмо от полицейската префектура.

Принцът взе писмото и го прегледа при светлината на уличната лампа. Най-учтиво го молеха да се яви незабавно с приносителя в префектурата.

— С една дума — каза Флоризел, — аз съм арестуван.

— Ваше височество — отвърна полицаят, — уверен съм, че префектът съвсем няма такова намерение. Както виждате, не е издал заповед в такъв смисъл. Това е просто формалност или, ако предпочитате, наречете го услуга от ваше височество на властта.

— Ами ако откажа да дойда с вас? — запита принцът.

— Няма да скрия от ваше височество, че ми е дадена широка свобода на действие — отговори детективът с поклон.

— Ей богу — възкликна Флоризел, — вашата наглост ме смайва! Вас, като обикновен полицай, мога да извиня, но началниците ви ще платят скъпо за дързостта си. Каква е според вас причината за тази неучтива и противозаконна стъпка? Забележете, че засега нито отказвам, нито се съгласявам, тъй че много ще зависи от вашия бърз и прям отговор.

Позволете ми да ви напомня, господин полицай, че това е много сериозна работа.

— Ваше височество — каза детективът смирено, — генерал Вендилър и брат му имаха нечуваната дързост да ви обвинят в кражба. Те заявяват, че прочутият диамант е у вас. Ако отричате това, една само ваша дума ще бъде напълно достатъчна на префекта, нещо повече, ако ваше височество благоволи да убеди скромен полицейски служител като мен в своята невинност, ще ви поискам незабавно позволение да се оттегля.

До последната минута Флоризел бе смятал приключението си за някаква дреболия, на която само международни усложнения можеха да придадат сериозност. Щом чу името Вендилър обаче, ужасната истина блесна пред очите му: той беше не само арестуван, но и обвинен. Не ставаше дума за някакво неприятно недоразумение — самата му чест беше застрашена. Какво да каже? Що да прави? Диамантът на раджата се оказа наистина прокълнат камък и изглежда принцът щеше да бъде последната му жертва.

Едно беше ясно, той не можеше да даде на детектива исканите уверения. Трябваше да печели време.

Колебанието му не трая нито секунда.

— Е, добре — рече той, — да вървим в префектурата.

Човекът се поклони още веднъж и тръгна на почтително разстояние подир Флоризел.

— Приближете се — каза принцът. — Искам да си поговорим, а и като се вглеждам по-добре във вас, струва ми се, че се срещаме не за пръв път.

— За мен е чест — отговори полицаят, — че ваше височество ме помни по физиономия. От осем години не съм имал удоволствието да ви видя.

— Да помним лица — възрази принцът — е както ваше, така и мое задължение. Всъщност, справедливо погледнато, принцът и детективът служат на едно и също дело. И двамата се борим с престъпленията, само че моята служба е по-доходна, а вашата — по-опасна, ала в известен смисъл и двамата можем да стоим еднакво високо в очите на почтените хора. Колкото и чудно да ви се вижда, аз предпочитам да бъда способен и прочут детектив, отколкото слаб и жалък владетел.

Детективът се смути.

— Ваше височество се отплаща с добро за злото — каза той. — На дързостта отговаря с най-благосклонна снизходителност.

— Отде знаете — отвърна Флоризел — дали не се опитвам да ви подкупя?

— Да ме пази бог от подобно изкушение! — извика детективът.

— Достоен отговор — каза принцът. — Личи, че сте умен и честен човек. Светът е обширен, изобилствува от богатства и красота, неизброими са благата, с които може да възнагради човека. Който откаже милион, може да продаде честта си за власт или за любовта на жена; лично аз съм срещал такива изкушения и примамки, на които и най-силната човешка добродетел не е в състояние да устои, че с радост се предоставям като вас — на волята божия. Само благодарение на тази наша скромна добродетел — додаде той — ние двамата можем да ходим из този град с чиста съвест.

— Винаги съм чувал, че сте смел — отвърна полицаят, — но не знаех, че сте мъдър и набожен. Вие казвате истината и я казвате с думи, които ме трогват до дъното на душата. Този свят действително е пълен с изпитания.

— Сега сме на средата на моста — забеляза Флоризел. — Облакътете се на парапета и погледнете надолу. Както водата се носи стремително там долу, така и страстите и трудностите на живота отнасят честността на слабите духом. Позволете ми да ви разкажа една история.

— Думите на ваше височество са заповед за мен — отвърна човекът. И по примера на принца се облегна на парапета и се приготви да слуша. Градът вече беше потънал в сън, ако не бяха безкрайните светлини и силуетите на зданията на фона на звездното небе, биха помислили, че стоят сами край някоя селска река.

— Един офицер — подзе принц Флоризел, — смел и нравствен човек, издигнал се със заслугите си до висок ранг и спечелил не само възхищение, но и уважение, в злополучен за душевното му спокойствие час, видял сбирките на един индийски принц. Между другото забелязал един диамант с такива необикновени размери и красота, че от този миг нататък имал-едно-единствено желание в живота: за този къс искрящ кристал бил готов да пожертвува всичко — чест, име, дружба, родолюбие. Три години служил той на този полуварварски владетел, както Яков служил на Лаван, подправял граници, съучастничел в убийства, несправедливо осъдил и екзекутирал един събрат офицер, който имал нещастието да не се хареса на раджата с честния си нрав, най-после, във време на голяма опасност за родината му, предал група свои войници и станал причина да бъдат разбити и изклани хиляди. Накрая натрупал огромно състояние и се върнал в отечеството си с тъй желания диамант.

— Минали години — продължи принцът, — най-сетне диамантът случайно се загубил. Попаднал в ръцете на един скромен и трудолюбив младеж, книжовник, божи служител. Той току-що започвал кариерата си, с която щял да принесе полза на хората и дори да спечели отличия. Обаян от същата магия, зарязва всичко — духовното си призвание, научните си занимания — и избягва със скъпоценния камък в чужда страна. Офицерът има брат, хитър, дързък, безскрупулен човек който узнава тайната на свещеника. И как постъпва? Казва на брат си, уведомява полицията? Не, този човек също е обладан от сатаната — камъкът трябва да стане негов. С риск да извърши убийство, той упоява младия свещеник и грабва плячката. Ала сега, по някаква случайност, която не е толкова важна за поучителната ми история, скъпоценността минава от неговите ръце в ръцете на друг, който, ужасен от видяното, го предава на съхранение у един човек с висок ранг и безупречно поведение.

— Името на офицера е Томас Вендилър — продължи Флоризел. — Камъкът, се нарича Диамантът на раджата. И ето — разтвори той внезапно ръката си, — виждате го тук, пред очите си.

Полицаят се стъписа с вик.

— Споменахме за поквара — каза принцът. — Този самороден блестящ кристал ми е противен, сякаш гъмжи от гробни червеи, той е така чудовищен, като че е напоен с невинна кръв. Като го гледам тук на дланта си струва ми се, че пламти с адски огън. Разказах ви само една стотна от неговата история; какво е ставало преди, към какви престъпления и низости е подтиквал тогавашните хора — човек просто потръпва, като си представи. Дълги години той е служил вярно на силите на ада. Стига кръв, казвам аз, стига безчестие, стига разбит живот и рухнали приятелства, всяко нещо си има край — и злото, и доброто, и чумата, и хубавата музика а колкото до този диамант, да ми прости господ, ако греша, но негова та власт свършва тази нощ.

Принцът направи внезапно движение с ръка и скъпоценният камък описвайки сияйна дъга, с плясък потъна в течащата река.

— Амин — произнесе Флоризел тържествено. — Убих един змей!

— Боже, прости ми! — провикна се детективът. — Какво направихте? А съм загубен.

— Мисля — отговори принцът с усмивка, — че много заможни хора в този град биха могли да ви завидят.

— Уви, ваше височество! — възкликна полицаят. — Значи, все пак ме подкупихте?

— Като че ли няма друг изход — отвърна Флоризел. — А сега да продължим към префектурата.

Скоро след това в много скромна обстановка се състоя венчавката на Франсис Скримджър с мис Вендилър, кумуваше принцът. Двамата Вендилъровци чуха какво е станало с диаманта и зяпачите много се чудиха и забавляваха с обширните им дирения чрез гмуркачи из Сена. Наистина поради погрешно изчисление, те бяха избрали друг ръкав на реката. Що се отнася до принца, след като изигра ролята си, тази високопоставена личност може заедно с разказвача-арабин да изчезне в пространството. Но ако читателят иска по-точни сведения, щастлив съм да му съобщя, че поради продължително отсъствие и поучително занемаряване на обществения си дълг негово височество бе свален от бохемския трон в резултат от една неотдавнашна революция и сега държи на Рупърт стрийт тютюнопродавница, често спохождана и от други чуждестранни емигранти. От време на време аз се отбивам там да попуша и поприказвам и намирам, че е все още така велик, както по времето на възхода си — зад тезгяха прилича на олимпиец и макар че заседналият живот започва да опъва жилетката му, той въпреки всичко е може би най-красивият тютюнопродавец в Лондон.

ЧАСТ ВТОРА
АТЕНТАТОРЪТ

ПРОЛОГ НА „ТЮТЮНОПРОДАВНИЦАТА“

В града на ненадейните срещи, Багдад на Запада, или, да бъдем поточни, на широкия северен тротоар на Лестър скуер двама младежи по на двайсет и пет-шест години се срещнаха след дългогодишна раздяла. Първият, който беше с много изискани обноски и облечен по последна мода, най-напред не можа да познае приятеля си по измършавелия и дрипав вид.

— Какво?! — провикна се той. — Пол Съмърсет!

— Наистина съм Пол Съмърсет — отговори другият — или това, което е останало от него след заслужена беднотия и адвокатска практика. Ала ти, Челънър, никак не ми се виждаш променен и мога да кажа без преувеличение, че времето не е изписало нито бръчица по ведрото ти чело.

— Не всичко, което блести, е злато — отвърна Челънър. — Но тук е неудобно да се изповядваме, пък и пречим на движението на тези дами. Нека, ако обичаш, да намерим по-усамотено кътче.

— Ако ми позволиш аз да те водя — каза Съмърсет. — Ще те черпя от най-хубавите пури в Лондон.

И като улови приятеля си под ръка, го поведе мълчаливо и с бодра стъпка към вратата на някакво тихо заведение на Рупърт стрийт в квартала Сохо. Входът беше украсен с едно от ония огромни дървени изображения на шотландски планинец, които са се издигнали почти до положението на антики, а напряко на стъклената витрина, на която както обикновено бяха изложени лули, тютюн и пури, имаше позлатен надпис: „Бохемска тютюнопродавница на Т. Годол“. Вътре магазинът беше тесен, но уютен и добре подреден, продавачът — тържествен, усмихнат и вежлив и двамата младежи, всеки пухтейки първокачествена голяма хаванска пура, скоро се настаниха на един диван, покрит със сивокафяв плюш, и почнаха да си разправят патилата.

— В момента съм адвокат — каза Съмърсет, — но провидението и прокурорите не са ми дали досега възможност да блесна. Вечер съм зает с отбрана компания и чеширско сирене, следобедите си, както може да свидетелствува мистър Годол, обикновено прекарвам в тази пушалня, а утрините си се старая да съкращавам, като не ставам преди дванайсет. При този начин на живот много бързо и, с гордост си спомням, много приятно похарчих малкото си наследство. Оттогава насам един джентълмен, който не може да се похвали всъщност с нищо друго, освен че е мой вуйчо, ми дава всяка седмица нищожната сума десет шилинга, а като ме виждаш отново под лъчите на уличните лампи в любимия ми квартал, сигурно си мислиш, че съм забогатял.

— И през ум не ми е минало такова нещо — отвърна Челънър. — Но предполагам, че те срещнах тъкмо когато отиваше у шивача си.

— Това посещение смятам да отложа — отвърна Съмърсет с усмивка. — Състоянието ми си има определени граници. То се състои или по-право тази сутрин се състоеше от сто лири стерлинги.

— Чудна работа — промърмори Челънър, — да, странно съвпадение наистина. И аз самият съм на същия хал.

— И ти ли?! — възкликна Съмърсет. — А приличаш на Соломон на върха на славата си…

— Това е положението. Аз, драги мой, едва свързвам двата края — заяви Челънър. — Освен дрехите, с които ме виждаш, нямам даже свестен панталон в гардероба си, и да знаех как може да стане това, щях веднага да се заловя с някаква работа или търговия. Със сто лири стерлинги капитал човек би могъл да си пробие път.

— Възможно е — отвърна Съмърсет, — но не ми стига умът какво да направя с моя. Мистър Годол — добави той, обръщайки се към продавача, — вие сте човек с житейски опит: какво може да предприеме със сто лири стерлинги млад човек с прилично образование?

— Зависи — отговори продавачът, изваждайки пурата от устата си. — Силата на парите е кредо, в което, откровено казано, не вярвам. Със сто лири стерлинги трудно бихте изкарали една година, малко по-трудно ще успеете да ги похарчите за една нощ, а много лесно за пет минути можете да ги загубите на борсата. Ако сте от хората, които се издигат, и едно пени ви е достатъчно, ако ли пък сте от тия, които падат, и едно пени в повече няма да ви помогне. Когато самия мен ме прокудиха неочаквано да скитам по света, за щастие владеех едно изкуство: бях познавач на пурите. А вие нищо ли не знаете, мистър Съмърсет?

— Дори и законите — бе отговорът.

— Отговор, достоен за мъдрец — отсъди мистър Годол. — А вие, сър — продължи той, обръщайки се към Челънър, — като приятел на мистър Съмърсет ще ми позволите ли да ви задам същия въпрос?

— Аз — отговори Челънър — умея да играя добре на вист. Знаете ли колко души в Лондон имат по тридесет и два зъба? — продължи продавачът. — Уверявам ви, млади господине, още повече са тия, дето умеят да играят добре на вист. Вистът, сър, е необятен като света, той е умение като дишането. Някога познавах един младеж, който заявяваше, че учел за министър на правосъдието на Англия — наистина амбициозен замисъл, но още по-неразумно е според мен да разчита човек да преживява от вист.

— О, боже — възкликна Челънър, — май ще трябва да се принизя до положението на работник!

— Да се принизите до положението на работник? — повтори мистър Годол. — Ако селски свещеник бъде разпопен, ще се принизи ли до положението на майор? Ако капитан бъде разжалван, нужно ли е да се принизи до положението на младши съдия? Невежеството на вашата буржоазия ме учудва. Тя мисли, че светът извън нея е съвсем неук и еднакъв, потънал във всеобщ упадък, ала в очите на наблюдателния всички хора са подредени йерархично и за всяко звание са нужни съответни способности и знания. С недостатъците на вашето образование вие сте по-непригоден за работник, отколкото за управник на империя. Разликата, сър, е в низините; истински уманитарни науки — единствени извън конкуренцията на размирните пропани — са тези, които дават звание на занаятчията.

— Много бомбастично говори този човек — прошепна Челънър на ухото на приятеля си.

— Неизчерпаем е — каза Съмърсет.

Точно в тоя момент вратата на магазина се отвори и се появи трети млад човек, който малко плахо поиска тютюн. Той беше по-млад от другите двама и някак ненатрапващо се и типично по английски красив момък. Когато получи тютюн, запали лулата си и седна на дивана, той напомни на Челънър, че се казва Дезбъра.

— Разбира се, Дезбъра — извика Челънър. — Е, Дезбъра, с какво се занимавате?

— Истината е — каза Дезбъра, — че с нищо не се занимавам.

— Сигурно сте получили наследство? — полюбопитствува другият.

— Ами, нищо подобно — отговори Дезбъра леко навъсен. — Право да си кажа, чакам да ми падне нещо.

— Значи всички сме на един хал! — провикна се Съмърсет. — Сигурно и вие имате само сто лири стерлинги?

— Де такъв късмет — каза Дезбъра.

— Много печална гледка, мистър Годол — заключи Съмърсет, — трима излишни.

— Типично за нашата пренаселена епоха — отвърна продавачът.

— Сър — подзе Съмърсет, — отричам, че епохата ни е пренаселена, Признавам едно и само едно, че аз съм излишен, че той е излишен и Зимата сме до немай-къде излишни. Какво съм аз? Зубрил съм право, зубрил съм литература, зубрил съм география, зубрил съм математика владея с тънкости юриспруденцията, а кисна тук безпомощен като пеленаче, докато в края на улицата шуми цял Лондон. Мразя от дън душа родния си вуйчо, ала без него, излишно е да отричам, просто бих се разпаднал на съставните си части като някаква неустойчива смес. Започвам най-после да разбирам, че човек трябва да знае нещо из основи, дори и само литература И все пак, сър, светският човек е голямо постижение на нашата епоха, той притежава изключително богати и разнообразни знания, навсякъде се чувствува като у дома си, изпитал е живота от всичките му страни и не може този голям жизнен опит да не донесе плодове. Аз се смятам за светски, културен човек. Ти също, Челънър. А вие, мистър Дезбъра?

— Не ще и дума — отговори младежът.

— Значи, мистър Годол, ето ни тук, трима културни младежи, без обезпечена професия, ала застанали в стратегическия център на света (надявам се, че ще ми позволите да нарека така Рупърт стрийт), сред най-великия народ, в оная част на земята, където непрекъснато се чува звън на пари. И какво правим, сър, като цивилизовани хора? Ей сега ще ви покажа, Купувате ли вестник?

— Купувам — заяви мистър Годол тържествено, — най-хубавия вестник в света, „Стандарт“.

— Добре — продължи Съмърсет. — Ето, държа в ръката си гласа на света, телефона, който повтаря желанията на всички хора. Разгръщам го и къде попада най-напред окото ми? О, не, не на Морисъновите таблетки, а тук, малко по-нагоре, разбира се, намирам търсената брънка, слабото място в бронята на обществото. Ето едно обявление, жалба, предложение с богата отплата: „Двеста лири стерлинги награда. Горепосоченото възнаграждение ще получи всеки, който даде сведения за самоличността и местонахождението на един човек, забелязан вчера в околностите на Грийн парк. Той е висок над метър и осемдесет, с несъразмерно широки рамене, добре избръснат, с черни мустаци и палто от тюленова кожа“. Ето, господа, къде е късметът ни, макар и още да не сме го докопали.

— Да не би да предлагаш, драги, да станем детективи? — запита Челънър.

— Да предлагам ли? Не, сър — възкликна Съмърсет. — Налага го, диктува го разумът, съдбата, самият живот. Тук ще се проявят всичките ни качества — обноски, житейски опит, красноречие, огромен запас от отвлечени знания — всичко, което сме и което притежаваме, съставлява облика на идеалния детектив. С две думи, това е единствената професия, достойна за джентълмен.

— Предложението ми се струва много крайно — отвърна Челънър, — защото досега, откровено казано, съм смятал това за най-жалката и най-долната от всички нечестни, подли и неджентълменски професии.

— Хората, които бранят обществото? — учуди се Съмърсет. — Които жертвуват живота си за другите? Изкореняват скритото и могъщо зло? Обръщам се към мистър Годол. Той поне, като човек, наблюдаващ философски живота, би плюл на такива еснафски предразсъдъци. Знае, че полицаят, изложен непрекъснато на големи опасности, макар и по-зле въоръжен от войника в името на по-възвишена кауза, е по форма и по същност по-благороден герой от него. Нима си въобразявате, че един генерал може да изисква или да очаква дори от най-добрата армия да се държи на важното бойно поле като един обикновен полицай на улицата?

— Не предполагах, че ще трябва да ставаме полицаи — каза Челънър.

— И не е нужно. Те са само ръцете, а ние тук… тук, сър, сме главата — провикна се Съмърсет. — Но достатъчно, решено е. И тъй, ще търсим ли този негодник с палто от тюленова кожа?

— Да речем, че се съгласим — възрази Челънър, — ти нямаш план, още не знаеш отде да почнеш.

— Челънър! — извика Съмърсет. — Нима поддържаш теорията за Свободната воля? И нима ти липсва дотам философски поглед за нещата та си служиш с такива овехтели софизми? Случайността, сляпата мадон на езичниците, управлява това земно гъмжило и единствено на Случайността разчитам. Случайността ни е събрала тримата, когато след това се разделим и всеки тръгне по своя път, Случайността непрекъснато ще изпречва пред нехайния ни поглед хиляди красноречиви разковничета не само на тази тайна, но и на безбройните тайни, които ни заобикалят в живота. Тогава именно встъпва в ролята си светският човек, детективът по рождение и призвание. Той се хвърля бързо като котка върху това разковниче, което целият град вижда, без да го разбира, сграбчва го, следи го с вещина и страст и въз основа на един дребен факт разкрива цял свят.

— Точно така — подкрепи го Челънър, — и се радвам, че откриваш тези качества у себе си. Но въпреки всичко, драги мой, трябва да ти призная, и мога да се присъединя към теб. Аз не съм детектив нито по рождение, нито по призвание, а простосмъртен човек, който умира от жаЖда и, откровено казано, много ми се пие нещо. Колкото до разковничетата и приключения та, единственото приключение, което може да ми се случи, ще бъде премеждие със съдебен пристав.

— О, каква заблуда! — провикна се Съмърсет. — Сега разбирам защо ти е толкова празен животът. Светът гъмжи от приключения, по цялата улица те дебнат приключения, ръце, които махат от прозорците, мошеници, които се приближават и се кълнат, че са те виждали някъде в чужбина, любезни и подозрителни хора от всякакъв род и в какво ли не положение, молещи най-раболепно да им обърнеш внимание. Ала ти си невъзмутим, обръщаш гръб.

Тук разказвачът-арабин прави едно от обичайните си отклонения. Явно от страх да не би малко странните възгледи на мистър Съмърсет да ни се сторят неправдоподобни, той умолява англичаните да си спомнят с по-голяма признателност заслугите на полицията — колко често й се случва да проявява героизъм, и то незабележим и без ничия помощ, срещу какъв многочислен и добре въоръжен враг и колко малко е възнаградена със слава и пари.

вървиш си по отъпкания, скучен път. Слушай, умолявам те, прегърни с две ръце още следващото приключение, което ти се представи, каквото и да ти се вижда — противно или романтично, сграбчи го. И аз ще постъпя като теб; кой знае на какъв дявол ще попаднем, но поне ще се забавляваме и всеки поред ще разправи премеждията си на моя приятел философ в тази тютюнопродавница, великия Годол, който сега ме гледа със стаена радост, е разбрахме ли се? Обещавате ли и двамата да се възползувате от първата оставила ви се възможност, за да се впуснете смело във всяко приключение и като си отваряте добре очите и не се главозамайвате, да следите и да запомняте всичко, което ви се случи? Хайде, обещайте, позволете ми да ви разтворя вратите на великата професия на тайните и интригите.

— Не ми е много по вкуса — каза Челънър, — но щом настояваш, нека е така.

— Нямам нищо против да обещая — рече Дезбъра, — само че на мен нищо не ми се случва.

— О, неверници! — възкликна Съмърсет. — Но поне имам честната ви дума, а Годол, както виждам, е на седмото небе от радост.

— Във всеки случай надявам се вашите разкази да ми доставят голямо удоволствие — каза продавачът с присъщото си спокойствие и изящество.

— А сега, господа — завърши Съмърсет, — да се разделим. Аз бързам да се изпреча на пътя на съдбата. Слушайте от това тихо кътче как Лондон шуми като бойно поле, четири милиона съдби се решават тук и със ядна подплата от сто лири стерлинги, платими на приносящия, съм готов да се впусна в този лабиринт.

ПРИКЛЮЧЕНИЕТО НА ЧЕЛЪНЪР
ГАЛАНТНИЯТ КАВАЛЕР

Мистър Едуард Челънър си бе наел квартира в предградието Путни, където ползуваше всекидневна, спалня и искреното уважение на обитателите на къщата. Много рано на другата сутрин имаше злата участ да се придвижва пеш към това отдалечено жилище. Той беше млад човек със солидна фигура, учтив, свикнал на заседнал живот, не обичаше да бърза много и предпочиташе да пътува с омнибус. В по-щастливи времена би наел файтон, но сега не можеше да си позволи такъв лукс и като събра кураж, тръгна пеш.

Беше тъкмо разгарът на сезона и на лятото, времето — тихо и ясно, и докато крачеше край къщите със затворени капаци и по пустите улици утринната хладина премина и юлският ден вече обливаше града с топлината и целия си блясък. Отначало вървеше дълбоко замислен, спомняйки си с горчивина и разкаяние резултатите от играта на вист, но когато навлезе в лабиринта на югозападния район, постепенно го обгърна тишина. Улица след улица съзерцаваха самотната му фигура, къща след къща отекваха зловещо от резкия тропот на стъпките му, магазин след магазин показваха фирмата и спуснатите кепенци на своята фасада, а в това време той плаваше като самотен кораб под лъчезарния свод на деня и през този все още спящ квартал.

„Тук — размишляваше Челънър, — ако бях като завеяния си приятел тук, на това място, би трябвало да търся приключение. Тук посред бял ден улиците са тайнствени като най-тъмната януарска нощ и сред около четири милиона спящи са пусти като юкатанските лесове. Само да се провикна, ще събера цяла армия, и все пак този заспал град е притихнал като гроб.“

В главата му все още се въртяха тези чудновати и сериозни мисли когато навлезе в улица, отличаваща се с по-голямо разнообразие сред тоз1 скучен квартал. От една страна тук се виждаха няколко от ония усамотени къщи-бижута, заобиколени с каменни огради и зелени върхари на дървета на които благоприличните хора гледат с недобро око. Имаше и много бедняшки къщурки с тухлени фасади, гипсова крава, служеща може би за фирма на някаква млекарница, или табелка, която обозначаваше пералня Пред такава къща, малко усамотена навътре в градината зад стената на оградата, една котка си играеше със сламка и Челънър поспря да погледа.

Това пригладено, самотно създание, сякаш символ на околния покой Когато шумът от стъпките му престана, настъпи мъртва тишина, нито струйка дим не се издигаше над къщата, капаците бяха спуснати, целия механизъм на живота бе спрял и Челънър като че ли чуваше дишането на спящите.

Докато стоеше така, изведнъж се сепна от глуха, разтърсваща експлозия някъде отвътре. След нея нещо страшно засъска и закипя като чайник колкото катедралата „Свети Павел“ и в същото време от всички пролуки на вратите и прозорците бликна зловонна пара. Котката изчезна с мяукане Вътре по стълбите на къщата затрополяха нозе, вратата отхвръкна, бълвайки облаци пушек, на улицата изскочиха двама мъже и една елегантно облечена млада дама и побягнаха, без да проронят дума. Съскането вече беше престанало, димът се топеше във въздуха, цялата тази работа бе дошла и преминала като сън, а Челънър продължаваше да стои закован на място. Най-после разсъдъкът и страхът се пробудиха едновременно и с необичайна енергия той хукна да бяга.

Малко по малко отслаби първоначалния си устрем, скоро закрачи пак с обичайната си спокойна походка и от обърканите впечатления на сетивата започна да сглобява някаква хипотеза за случилото се. Ала съчетанието от звуци и миризма, връхлетяло го тъй внезапно, и странната група бегълци, които бе видял да изскачат от къщата, се оказаха загадки, които беше безсилен да реши. Той ги прехвърляше в ума си с някакъв смътен страх, продължавайки да броди из уличния лабиринт, отново сам под утринното слънце.

При първоначалното си отстъпление бе съвсем загубил пътя, а сега, поемайки някъде на запад, за щастие попадна в невзрачна уличка, която скоро толкова се разшири, че по средата й минаваше градинска алея. Тук гъмжеше от птици, дори в тоя час сянката на листата беше благодатна, вместо задимената атмосфера на градовете във въздуха се долавяше нещо свежо, селско и Челънър крачеше напред, впил очи в тротоара и мислено понесен надалеч, когато изведнъж се сепна — на пътя му се изпречи стена. Тази улица, чието име съм забравил, нямаше изход.

Изглежда не беше първият, попаднал тук сутринта, защото когато вдигна бавно очи с подобаващо благоприличие, се изненада приятно, щом те се спряха на фигурата на някакво момиче, в чието лице с учудване позна третия от странните бегълци. Тя явно бе тичала дотук слепешком — стената я бе спряла и съвсем изнемощяла се бе отпуснала на земята до градинската ограда и изцапала роклята си в летния прахоляк. И двамата се забелязаха едновременно; с уплашен поглед тя скочи на крака и побягна.

Челънър беше смаян и от повторната си среща с героинята на своето приключение, и от страха, с който бе побягнала от него. В душата му се бореха почти с равна сила съжаление и тревога и все пак, въпреки тези две чувства, той разбра, че волю-неволю му е писано да тръгне по петите на девойката. Стори това предпазливо, сякаш се боеше да не я уплаши още повече, но колкото и леко да пристъпяше, стъпките му отекваха издайнически из безлюдната улица. Тропотът им като че ли събуди у нея някакво силно чувство, защото едва що бе тръгнал подире й и тя се спря. След това повторно побягна и пак се спря. После се обърна и с неуверена стъпка и плахост, която й придаваше особен чар, приближи до младия мъж. Той от своя страна продължаваше да върви напред, плах и свенлив като нея. Най-после, когато бяха само на няколко стъпки един от друг, Челънър видя как очите й се наляха и девойката протегна ръце с красноречива умолителност.

Англичанин ли сте? — извика тя. Злочестият Челънър я гледаше объркано. Той беше живо олицетворение на благовъзпитан кавалер и би потънал в земята от срам, ако не окажеше внимание на дама, но от друга страна, не обичаше любовни авантюри. Озърна се насам-натам, ала къщите, очевидки на тази среща, оставаха неизменно затворени, и разбра, че тук, посред бял ден, никой не можеше да му помогне. Най-после погледът му се спря отново на застаналата умолително девойка. Забеляза с раздразнение, че тя беше очарователна и в лице, и във фигура, с елегантно облекло и ръкавици, безспорно дама, жива картина на отчаяние и невинност, разплакана и залутана сред този непробудно заспал град.

— Мадам — проговори Челънър, — уверявам ви, няма защо да се страхувате от некоректно държане. Макар привидно да вървя по петите ви, виновна е тази улица, която обърка и двама ни. На лицето на дамата се изписа явно облекчение.

— Така и предположих! — възкликна тя. — Безкрайно съм ви благодарна! Но в този час, сред тази ужасяваща тишина и тези вторачени в мен прозорци просто съм загубила ума и дума от страх… ох, страх ме е! — извика тя и при тези думи лицето й пребледня. — Моля ви, подайте ми ръка — додаде с гальовен, умолителен тон. — Не смея да остана сама, нервите ми не издържат… какво преживях, о, какво преживях! Моля ви да ме придружите.

— Уважаема мадам — отвърна Челънър с усилие, — ръката ми е на ваше разположение.

Тя улови ръката му и остана за миг вкопчена в нея, мъчейки се да заглуши риданията си, но тутакси с трескава бързина го поведе по посока на града. След толкова много загадки едно беше ясно — нямаше съмнение, че страхът й е искрен. Докато вървеше все се озърташе, сякаш я дебнеше опасност, ту потреперваше като от студ, ту се вкопчваше за ръката му. Ужасът й беше за Челънър и неприятен, и заразителен, макар и противно, това чувство все повече го завладяваше, докато накрая той загуби самообладание и поиска да се отскубне.

— Мадам — произнесе Челънър най-после, — много ми е приятно, разбира се, че мога да бъда полезен на дама, но трябва да ви призная, пътят ми е в обратна посока и ще ви моля с една-две думи да обясните…

— Ш-шт! — изхълца тя. — Не тук… не тук!

Кръвта на Челънър се смрази. Може би тази девойка е луда? Но главата му беше заета с мисли за по-опасни неща, а като си спомни експлозията, пушека и бягството на разнородната тройка, се почувствува целият оплетен в загадки. Тъй че продължаваха да крачат мълчаливо из лабиринта от улички бързо, като подгонени престъпници, и двамата тръпнещи от неизразим ужас. Ала постепенно и най-вече благодарение на бързата походка, двамата започнаха да възвръщат самообладанието си, девойката престана да се озърта на всеки ъгъл, а Челънър, окуражен от екливата стъпка и далечният силует на един полицай, се обърна към своята дама по-смело и прямо.

— Струва ми се — подхвана той с разговорен тон, — че съвсем ясно ви забелязах да излизате от една вила заедно с двама джентълмени.

— О — възкликна тя, — не бойте се, че с истината ще ме оскърбите. Видели сте ме да бягам от един пансион, а спътниците ми не бяха джентълмени. В такъв случай най-добре е човек да бъде откровен.

— Стори ми се — продължи Челънър, насърчен и едновременно изненадан от смелия й отговор, — че освен това долових някаква миризма. И шум… не зная с какво да го сравня…

— Мълчете! — извика тя. — Не знаете на каква опасност се излагате! Почакайте, имайте търпение, щом излезем от тези улички и никой вече не може да ни чува, ще ви обясня всичко. А дотогава не говорете за това.

Каква гледка е този заспал град! — възкликна тя, а после с треперещ глас издекламира: — „О, боже, самите къщи като че ли са заспали и това сърце могъщо — спряло.“

— Доколкото разбирам, мадам — рече той, — вие много обичате да четете.

— Не само това — отвърна непознатата с въздишка. — Аз съм момиче, отдадено на мисли, неприсъщи на моята възраст, а съдбата ми е толкова злочеста, че тази разходка под ръка с непознат е като промеждутък на покой.

В това време бяха наближили гара Виктория; тук, на един ъгъл, младата дама се спря, издърпа ръката си от Челънъровата и се озърна сякаш в мъчителна нерешителност. После, като придаде на лицето си мило изражение и сложи на лакътя му ръка в ръкавица, рече:

— Не смея да си представя дори какво мислите за мен, ала сега още повече ще ви разочаровам. Тук трябва да се разделим, но ви моля да ме почакате, докато се върна. Не се опитвайте да ме следите или шпионирате. Не съдете прибързано девойка, невинна като ваша родна сестра, й най-вече не ме изоставяйте. Макар и да не ви познавам, нямам към кого друг да се обърна. Виждате ме тъжна и много уплашена, вие сте джентълмен, вежлив и добър, и като ви моля за няколкоминутно търпение, зная отнапред, че няма да ми откажете.

Челънър неохотно обеща, а младата дама, като му хвърли признателен поглед, изчезна зад ъгъла. Но силата на очарованието й бе малко притъпено, защото младият човек не само нямаше сестри, но и единствената му близка роднина от женски пол бе една пралеля в Уелс. А и тъй като беше сам, обаянието, под което се намираше доскоро, започваше да отслабва, държането му се видя смешно и, обзет от бунтовен дух, се впусна по дирите на непознатата. Ако читателят се е поддавал някога на увлечението да скита нощем, не може да не знае, че някои пивници около големите железопътни гари отварят много рано. Завивайки зад ъгъла, Челънър забеляза, че очарователната му спътничка изчезна именно в една от тях. Да кажем, че беше изненадан, би било неточно, защото отдавна се бе отърсил от това чувство. Силно възмущение и разочарование обзе душата му и той мислено прокълна своята вулгарна чародейка. Тя се загуби само за секунда, после двукрилата врата се отвори наново и девойката се появи пак, придружена от някакъв младеж в дрипаво и смачкано облекло. Размениха си оживено пет-шест реплики, после мъжът се прибра в кръчмата, а младата дама с малко по-бърза стъпка закрачи обратно към Челънър. Приближаваше се към него с чудна грация, от бързане глезенът й се подаваше изпод роклята, движенията й показваха пъргавина и младост, и макар че Челънър все още мислеше да бяга, колкото повече се скъсяваше разстоянието помежду им, толкова повече избледняваше и отслабваше тази мисъл. Срещу обикновена хубост беше застрахован, ала сега, пред тази несъмнено благородна осанка, вече нямаше смелост да бяга. Със закоравяла авантюристка би се отнесъл както подобава, ала пред жена, която въпреки всичко — не можеше да отрече — беше истинска дама, се чувствуваше обезоръжен. Точно на ъгъла, откъдето бе проследил срещата й, тя се сблъска с него, все още зашеметен от видяното. Ярка руменина обля лицето й. „Ах! — извика тя. — Ах, колко сте невъзпитан!“ Остротата на атаката накара галантния кавалер да се опомни.

— Мадам — възрази той, мъчейки се да се покаже колкото може по-твърд, — мисля, че не можете да се оплачете поне до тоя момент от невъзпитаност, аз търпеливо се оставих да ме преведете през значителна част от града и ако сега поискам да ме освободите от задължението ми на ваш покровител, вие си имате приятели, които с радост ще ме заместят.

Девойката остана за миг онемяла.

— Добре — каза тя. — Вървете си! Вървете си и бог да ми е на помощ! Видяхте как аз — невинно момиче! — бягах от страшна катастрофа, преследвана от лоши хора и нито от съжаление, нито от любопитство, нито от уважение не изчаквате поне да изслушате обясненията ми или да ме подкрепите в моето нещастие. Вървете си! — повтори тя. — Наистина е свършено с мен — и с енергичен жест се обърна и побягна по улицата.

Челънър я гледаше как се отдалечи и изчезна, и дълбокото убеждение, че го мамят, се бореше с почти непоносимо чувство за виновност. Щом дамата се скри, второто чувство надделя. „Ако съм постъпил несправедливо с нея — мислеше си той, — значи поведението ми е явен пример на неучтивост. Възпитаният й тон, изисканият език и грациозното, скромно държане опровергават решително всякакви подозрения.“ Раздвоен между разкаяние и любопитство, той тръгна полека по следите й. На ъгъла отново я видя добре. Сега тя вървеше по-бавно, като ранена птица. Забеляза дори как протегна опипом ръка, падна и се облегна на стената. При тази гледка сърцето на Челънър се разтопи съвсем. С няколко разкрача той я настигна и сваляйки за пръв път шапката си, я увери с най-прочувствени слова в дълбокото си уважение и твърдо желание да й помогне. Отначало, докато говореше, тя не му обръщаше внимание, но постепенно като че ли започна да схваща смисъла на думите му, размърда се, изправи се и най-после, с рязко движение, изразяващо прошка, извърна към младия човек лице, на което се четеше едновременно укор и признателност. „Ах, мадам — извика той, — аз съм всецяло на ваше разположение!“ И още веднъж, но този път много почтително, й подаде ръка. Тя я пое с въздишка, която го трогна до дъното на душата, и двамата пак тръгнаха из пустите улици. Но сега, сякаш съкрушена от вълнение, девойката започна да забавя крачка, все по-силно се облягаше на ръката му, а той като птица закрилница се надвесваше нежно над своята отпаднала спътница. Но въпреки физическата си немощ тя не губеше присъствие на духа и когато след малко я чу отново да чурулика весело и мило, Челънър беше възхитен от неизтощимостта на своята дама. „Да забравя — рече тя, — поне за половин час да забравя“. И наистина, с всяка изречена дума като че забравяше несгодите си. Спираше се пред всяка къща, измисляше сама име на собственика и го описваше: тук живее стар генерал, с когото щяла да се венчава на пети идущия месец, там е къщата на богата вдовица, която хвърлила око на Челънър, и макар че продължаваше да се обляга отпаднало на ръката на младежа, в ушите му звучеше тихият й приятен смях. „Ах — въздъхна тя, сякаш да се оправдае, — при живот като моя трябва да се хващам здраво за всеки щастлив миг, който ми падне.“

Когато така полека-лека стигнаха началото на Гровнър скуер, вратите на парка бяха отворени и най-после нечистоплътната сбирщина от нощни скитници бе пусната в този рай на зелените морави. Челънър и спътничката му се вляха в движението и известно време вървяха мълчаливо с тази парцалива тълпа, а когато един по един, уморени да бродят нощем из градските улици, скитниците се натръшкаха по пейките или поеха различни пътеки, огромното пространство на парка скоро погълна напълно и последния от тези пришълци и двойката продължи сама в благодатната утринна тишина.

Скоро видяха една пейка, поставена на открито на тревиста височина. Младата дама се огледа с облекчение.

— Тук — рече тя, — тук най-после никой няма да ни подслушва. Затуй на това място ще чуете историята ми и ще съдите за мен. Не искам да се разделяме с впечатление, че сте проявили доброта към жена, която не я заслужава.

После седна на пейката и като даде знак на Челънър да се разположи до нея, започна с най-голямо увлечение да разказва историята на своя живот със следните думи:

РАЗКАЗ ЗА АНГЕЛА-УНИЩОЖИТЕЛ

Баща ми беше родом от Англия, син на най-младия потомък на голямо, старо, но нетитуловано семейство. Някакво събитие, грешка или беда го накарва да избяга от родината си и да се откаже от името на своите деди. Намерил убежище в Щатите и вместо да се шляе из невзрачни градчета, тръгнал веднага за Далечния запад с група пионери, които търсели нови земи. Но не бил обикновен пътник, защото не само се отличавал със смел и буен нрав, но и владеел много науки и най-вече ботаника, която особено обичал. Тъй че само след няколко месеца самият Фримънт, номиналният водач на кервана, започнал да се съветва с него и да уважава мнението му.

Както казах, навлезли във все още неизследваните области на Запада. Известно време вървели по пътищата на мормонските кервани, ориентирайки се в тази обширна и тъжна пустиня по скелетите на хора и животни.

(Мормони — членове на американска религиозна секта, основана в 1827 г. от Джозеф Смит, наречена така по името на „пророка“ Мормон. Учението им е смесица от многобожие и християнство. Мормоните са най-вече заможни фермери. Простите членове на сектата са жестоко експлоатирани от ръководителите-богаташи. Особено безправно и тежко е положението на жените, тъй като у мормоните съществува многоженство, въведено от Брайъм Йанг (споменаван в настоящия разказ), който се заселил с последователите си около Голямото солено езеро в щата Юта. — Б. пр.)

После свърнали малко на север и след като загубили и тези страшни пътеводители, навлезли в местност с подтискаща тишина. Често съм чувала татко да разправя за картината, която виждали по пътя си — ту камъни, ту канари, ту безплодни блата, рядко се срещали потоци, и нито звяр, нито птица не нарушавали самотата. На четиридесетия ден вече им останала толкова малко храна, че сметнали за най-благоразумно да спрат и да се пръснат във всички посоки, за да уловят нещо. Наклали голям огън, за да виждат по пушека му сборното си място, и всеки от кервана яхнал своя кон и се впуснал смело в околната пустиня.

Дълги часове бродил баща ми с коня си — от едната му страна се издигала верига отвесни скали, черни и страшни, от другата се задълбавала безводна клисура, осеяна с големи каменни блокове, като развалини на разрушен град. Най-после намерил дирите на някакво голямо животно и по следите от лапи и козина сред храсталака познал, че върви подир кафява мечка с необикновени размери. Пришпорил коня си и продължавайки по дирите на своята жертва, накрая стигнал вододела на две речици. В далечината местността била с изключително сложен и труден терен, отрупана с каменни блокове, изпъстрена тук-там с купчинки борове, които като че ли показвали близост на вода. Затова вързал тук коня и разчитайки на вярната си пушка, се вдълбочил сам в този пущинак.

Скоро сред царящата дълбока тишина доловил отдясно ромон на течаща вода и като тръгнал в тази посока бил възнаграден с гледка, в която странно се примесвали природни чудеса и човешко страдание. Потокът течал по дъното на тесен и лъкатушен пролом, обграден от отвесни, подобни на стени скали, понякога по протежение на цели мили непристъпни за човешки крак. Изглежда че когато потокът набъбнел от дъждовете, изпълвал цялото си корито, слънчевите лъчи прониквали до него само по пладне, вятърът вилнеел буйно из тази тясна и влажна фуния. И когато баща ми се навел през ръба на скалата, между камъните в дъното на клисурата точно под себе си съзрял натъркаляни в мъчителни пози петдесетина мъже, жени и деца. Някои лежали по гръб, други — проснати по очи, но никой не мърдал, обърнатите им към небето лица изглеждали необикновено бледи и измършавели и от време на време до ушите на баща ми сред ромона на потока достигало слабо стенание.

Докато гледал така, някакъв старец се изправил на крака като се олюлявал, разгърнал одеялото си и много внимателно го наметнал на едно младо момиче, което седяло близо до него, облегнато на един камък. Момичето като че ли не усетило това, а старецът, след като го погледнал с най-трогателно съжаление, се върнал на предишното си място и легнал пак на тревата. Но тази сцена не останала незабелязана дори в този умиращ от глад бивак. От самия край на групата някакъв човек с бяла брада и очевидно на преклонна възраст се изправил на колене и запълзял крадешком между спящите към момичето и можете да си представите възмущението на моя баща като видял, че този подъл мерзавец й задигнал и двете завивки и се върнал с тях на първоначалното си място. Той полежал там известно време, увит с откраднатите одеяла и както се сторило на баща ми, се преструвал на заспал, но след малко се привдигнал отново на лакът, вгледал се внимателно в другарите си, после бързо пъхнал ръка в пазвата си, а оттам я вдигнал към устата. По движението на челюстите му личало, че яде: в този лагер на глада бил скътал малко храна и докато спътниците му лежали в унес, очаквайки смъртта, той скришом подкрепял силите си.

Баща ми така се вбесил от видяното, че вдигнал пушката си, и ако не била една малка случка, както често заявяваше, щял да застреля тоя тип на място. Как щеше да се промени тогава съдбата ми! Но друго било писано — щом насочил дулото, съзрял мечката, която пълзяла по една издатина малко под него, и тъй като не устоял на ловджийската си страст, изпразнил пушката не в човека, а в звяра. Мечката подскочила и се търкулнала в един вир на речицата, изстрелът отекнал неколкократно в клисурата и след миг целият лагер бил на крак. С почти нечовешки викове, като се препъвали, падали и се поваляли един друг, тези умиращи от глад хора се втурнали към плячката и преди баща ми да успее, спущайки се по издатината, да стигне коритото на потока, мнозина вече утолявали глада си със суровото месо, а по-придирчивите палели огън.

Известно време идването му останало незабелязано. Той стоял сред тези олюляващи се, пребледнели призраци, заобиколен от техните крясъци, ала цялото им внимание било съсредоточено върху мъртвия труп, дори онези, които били толкова слаби, че не можели да се движат, лежали полуизвърнати, впили очи в мечката, и като видял, че стои сред тази жалка врява и почти никой не го забелязва, баща ми едва не се разплакал. Но се сдържал, тъй като някой го докоснал за ръката. Когато се обърнал, озовал се лице срещу лице със стареца, когото едва не убил, ала като се взрял по-добре, разбрал, че съвсем не е стар, а в разцвета на силите, с енергично, изразително, умно лице, изпито от умора и глад. Той дал знак на баща ми да се приближи до скалата и там със спотаен шепот го помолил за бренди. Татко го изгледал презрително: „Напомняте ми — рекъл той — за един неизпълнен дълг. Това е манерката ми, вярвам, че в нея има достатъчно да се съживят жените от вашия керван, ще почна от тази, чиито завивки, както видях, откраднахте“. И без да обръща внимание на протестите му, баща ми дал гръб на човека, който мислел само за себе си.

Девойката продължавала да лежи облегната на камъка, толкова дълбоко потънала в първия стадий на смъртта, че не забелязвала оживлението около ложето си, но когато баща ми повдигнал главата й, допрял манерката до устните й и насила или с нейна помощ я накарал да глътне няколко капки от живителната напитка, тя отворила безжизнените си очи и слабо му се усмихнала. Никога дотогава не бил виждал по-трогателна и сладка усмивка, никога не бил виждал такива теменуженосини очи, които толкова красноречиво разкривали душата! Говоря така уверено, защото същите тези очи се усмихваха над люлката ми. След тази, която щяла да стане негова жена, баща ми, все тъй ревниво следен от белобрадия, който вървял неотстъпно по петите му, насочил вниманието си към всички жени от групата и дал последните капки от манерката си на ония от мъжете, които явно имали най-голяма нужда.

— Нищо ли не остана? Нито капка за мен? — запитал брадатият.

— Нито капка — отговорил баща ми, — и ако някога изпаднете в беда, съветвам ви да бръкнете в джоба на палтото си.

— Ах — извикал другият, — колко погрешно мнение имате за мен! Мислите, че пазя живота си от себични, вулгарни подбуди. Позволете ми обаче да ви заявя, че дори целият този керван да беше загинал, светът щеше да се избави от едно бреме. Това са хора-насекоми, размножавали се като еднодневки в бордеите на европейските градове, които лично измъкнах от разруха и нищета, от бунището и от кръчмите. Как може да ги сравнявате с мен!

— Значи сте мормонски мисионер? — попитал баща ми.

— Е — извикал човекът със странна усмивка, — нека бъда мормонски мисионер, щом така желаете! Званието няма значение за мен. Дори и да бях такъв, пак щях да умра безропотно. Ала моят живот е ценен, понеже като лекар зная велики тайни и от мен зависи бъдещето на човека. Тази мисъл именно започна да ме гложди, когато се отклонихме от кервана, опитахме се да минем по къс път и се залутахме в тая пуста клисура, и от това за пет дни черната ми брада посребря.

— Значи сте лекар — промърморил замислено баща ми, взирайки се в лицето му, — заклел се да помага всекиму в беда.

— Сър — отвърнал мормонът, — името ми е Грирсън. Когато чуете пак това име, ще разберете, че имам дълг не към този бедняшки керван, а към цялото човечество.

Баща ми се обърнал към останалите от групата, които вече се били съвзели достатъчно, за да го слушат, и им казал, че ще тръгне веднага да докара на помощ свои другари, „и — добавил той — ако отново изпаднете в такава беда, огледайте се и ще видите, че по цялата земя можете да намерите помощ. Тук например от долната страна на скалните пукнатини ще видите жълт мъх. Уверявам ви, той може да се яде и е много вкусен“.

— Охо — възкликнал доктор Грирсън, — значи разбирате от ботаника!

— И не само аз — отговорил баща ми, като снишил глас, — защото, виждате ли, тук мъхът е изтръгнат. Прав ли съм? Той ли беше тайният ви запас?

Когато баща ми се върнал при сигналния огън, заварил другарите си с добър улов, така че лесно можал да ги убеди да се притекат на помощ на мормонския керван, а на другия ден и двата кервана били вече на път към границите на щат Юта. Разстоянието, което им предстояло да изминат, не било голямо, но характерът на местността и трудното набавяне на храна удължили това време на близо три седмици; по този начин баща ми имал достатъчно възможност да опознае и прецени девойката, която спасил. Ще наричам майка си Люси. Фамилното й име нямам право да споменавам, то е много известно. По силата на какво стечение на незаслужени беди това невинно цвете на моминската хубост, очарователно, изискано по възпитание, надарено с най-изтънчен вкус, е попаднало така сред ужасите на мормонския керван, нямам време да ви описвам. Ще кажа само, че дори в тези необичайни обстоятелства тя намерила сърце, достойно за нея. Страстната привързаност, която свързваше баща ми и майка ми, се дължи може би отчасти на странното им запознанство, във всеки случай тя не знаеше нито божествени, нито човешки граници, заради нея баща ми решил да се откаже от амбициите и от вярата си и не минала даже една седмица в поход, той напуснал другарите си, приел мормонската вяра и получил обет от майка ми да се венчаят, когато керванът пристигне при Соленото езеро.

Бракът бил сключен и аз бях единствената им рожба. Работите на баща ми вървяха отлично, а той оставаше верен на майка ми и макар да ви се стори чудно, мисля, че едва ли е имало на света по-щастлив дом от тоя, където се родих и израснах. Всъщност, въпреки че бяхме заможни, по-ревностните и благочестиви верующи ни избягваха като еретици и недостатъчно правоверни, знаеше се, че самият Йънг, този страшен тиранин, гледа с недобро око на богатствата на баща ми, но аз дори не подозирах това. Живеех по мормонската система в безпределна невинност и вяра. Някои от приятелите на семейството ни имаха много жени, но такъв беше обичаят, пък и не виждах нищо чудно в това, нито в самия брак. От време на време някой от богатите ни познати изчезваше, семейството му се разтуряше, жените и къщите му се поделяха между църковните старейшини, а когато си спомнеха за него, затаяваха дъх и клатеха печално глави. Вечер край огнището, щом притихнех и може би забравеха за моето присъствие, родителите ми зачекваха някой въпрос от тоя род, виждах как сближаваха глави и се озъртаха плахо, а от шепота им долавях, че някой си богат, почитан, здрав и в разцвета на силите, някой, който преди една седмица може би ме е вземал на коленете си, за един час бил откъснат и от дом, и от семейство и изчезнал като огледален образ, без да остави следа подире си. Страшно беше наистина, но и смъртта, всемирният закон, също е страшна. И макар че разговорът ставаше по-смел, съпроводен със зловещи паузи и клатене на глава и чувах да се споменава шепнешком за Ангелите-унищожители, как може едно дете да разбере такива тайни?

Чувах за Ангела-унищожител така, както някое по-щастливо дете в Англия би чуло за епископа или селския свещеник — със смътно уважение и без желание да науча нещо повече. Животът навсякъде — и в човешкото общество, и в природата — почива на страшни основи, аз виждах сигурни пътища, цъфтяща градина сред пустинята, набожни хора, събрали се на молитва, изпитвах нежността на родителите си и всички невинни удобства на живота си, защо ми е тогава да надничам под тази наглед гладка повърхност и да търся тайните, криещи се под нея?

Отначало живеехме в града, но скоро се преместихме в красива къща в зелен горист дол, из който звънтяха потоци, ала на двайсет мили наоколо почти отвред заобиколен от гибелна камениста пустиня. Градът отстоеше на тридесет мили от нас, имаше един-единствен път, който не стигаше по-далеч от вратата на бащината ми къща, останалото беше конски пътеки, непроходими през зимата; така живеехме ние в усамотение, невъобразимо за европеец. Единственият ни съсед бе д-р Грирсън. Сред градските старейшини с напомадени коси и малки брадички и измъчените, умствено затъпели жени в техните хареми, детските ми очи намираха нещо привлекателно в коректното държане, изящната фигура, оредялата бяла коса и брада и пронизителния поглед на стария доктор. И макар че почти единствен той ни посещаваше, все не можех да превъзмогна напълно чувството на страх в негово присъствие, а това безпокойство се усилваше още повече и от ужасното усамотение, в което живееше, и от тайнствеността, която заобикаляше неговите занимания. Къщата му беше само на една-две мили от нашата, но разположена съвсем другояче. Тя се издигаше над пътя, на върха на един стръмен скат, прилепена плътно до верига надвиснали над нея скали. Ще речете, че природата е пожелала да подражава тук творенията на човека — скатът беше гладък като гласис на укрепление, а скалите — еднакво високи, като крепостни стени на град. Дори изворче не би променило с нищо облика на тази пустинна местност; от прозорците се откриваше равнина със снежнобяла солена почва, а на север — хребети на студени каменисти планини. Спомням си, два-три пъти минах край това страшно жилище и като виждах, че е винаги със спуснати капаци, без дим от комина и жива душа вътре, подхвърлих на родителите си, че някой ден сигурно ще го ограбят.

— Ами — каза баща ми, — няма никога да го ограбят — и в тона му долових странна убеденост.

Най-после, малко преди ударът да се стовари върху нещастното ми семейство, имах случай да видя къщата на доктора в нова светлина. Баща ми беше болен, майка ми — принудена да бди над леглото му, та ме пратиха с нашия колар до усамотеното жилище на двайсетина мили от нас, където беше оставен наш багаж. На коня му падна подкова, нощта ни завари на половината път между двете къщи и едва към три часа сутринта коларят и аз, сами в малкия фургон, стигнахме оная част от пътя, където той минаваше под къщата на доктора. Луната блестеше ярко, скалите и планините се открояваха голи и пусти под тази силна светлина, ала къщата, легнала на площадката на върха на продълговатия скат, точно под канарите, не само сияеше с всичките си прозорци като увеселителна зала, а и от големия комин откъм западната страна изскачаше толкова гъст и огромен облак дим, че се стелеше на цели мили из неподвижния нощен въздух и сянката му падаше далеч над лъскавата солена почва, озарена от луната. Освен това, докато се приближавахме, някакво равномерно, пъхтящо туптене започна да раздира тишината. Изпървом ми се стори като туптене на сърце, после си помислих, че е някакъв великан, притиснат от планините, който с неимоверни усилия се мъчи да си поеме дъх. Бях чувала за железницата, макар и да не бях я виждала, затова се обърнах към коларя да попитам дали пухтенето не прилича на влак. Но някакъв израз в очите му, някаква бледина — от страх ли, или понеже луната огряваше лицето му — замрази думите на устата ми. Ето защо продължихме напред мълчаливо, докато стигнахме точно под осветената къща, и изведнъж, без никакъв предупредителен шум, екна такава страшна експлозия, че разтърси земята и ехото на планините загромоля от скала на скала. От комина изхвръкна стълб кехлибарен пламък и се разпадна на безброй искри, същевременно светлините в прозорците за миг станаха рубинено-червени и после угаснаха. Коларят инстинктивно бе спрял коня си и ехото още боботеше далеч из планините, когато от притъмнялата вътрешност на къщата се раздадоха писъци — на мъж ли, или на жена, не можеше да се разбере, — вратата се разтвори рязко и на върха на продълговатия скат, озарен от луната, изскочи някаква фигура, облечена в бяло, която започна да танцува, да подскача и да се търкаля пред къщата като в предсмъртна агония. Не можах повече да се сдържа и запищях, коларят плесна коня по хълбока с камшик и долетяхме по неравния; път с риск за живота си; дръпна юздите, чак когато заобиколихме планината и видяхме ранчото на баща ми, гъстите зелени горички и градини, заспали под спокойната светлина.

Това беше единственото приключение в моя живот, преди баща ми да стигне върха на материалното благополучие, а аз — да навърша седемнайсет години. Бях още невинна и весела като дете, грижех се за градинката си и тичах по баирите в безгрижна наивност, не мислех нито за кокетство, нито за материални облаги и макар че погледът ми се спираше на собствения ми образ в огледалото или в някой горски извор, то беше за да търся и разпозная образа на родителите си. Но ми било писано страховете, които отдавна подтискаха други, да се стоварят върху моята младост. Един мрачен, облачен следобед се тръшнах на дивана, прозорците бяха отворени към верандата, където майка ми седеше с плетивото си, а когато баща ми дойде от градината и седна при нея, разговорът им, който чувах ясно, толкова ме потресе, че лежах като замаяна, без да помръдна от мястото си. — Ударът дойде — каза баща ми след продължително мълчание.

Чух как майка ми подскочи и се обърна към него, но нищо не отговори.

— Да — продължи баща ми, — днес получих опис на цялото си имущество, на цялото, повтарям, на това, което скришом съм дал в заем на хора, чийто живот носи отпечатъка на ужаса, и на това, което съм заровил собственоръчно в голата планина, когато там нямаше и птичка на небето. Нима въздухът може да разнася тайни? Нима хълмовете са прозрачни като стъкло? Нима камъните, по които стъпваме, запазват отпечатъци, които ни издават? О, Люси, Люси, защо дойдохме в такава страна!

— Но в това няма нищо ново и страшно — отвърна майка ми. — Обвиняват те в укриване. В бъдеще ще плащаш повече данъци и ще те глобят. Наистина тревожно е, че всяка наша стъпка се следи и най-съкровените ни тайни се знаят. Но какво чудно има в това? Нима отдавна не се боим и не подозираме всяко стръкче трева?

— Дори и сенките си! — възкликна баща ми. — Но всичко дотук е нищо. Виж писмото, приложено към описа.

Чувах как майка ми прелиства страниците и известно време тя мълча.

— Виждам — произнесе тя най-сетне, а после продължи с тон на четец: — „От верующ, така щедро дарен от провидението със земни блага, Църквата очаква някакъв изключителен знак на уважение.“ Тук е разковничето. Не съм ли права? Тези думи те плашат, нали?

— Тези думи — повтори баща ми. — Люси, помниш ли Пристли? Два дни преди да изчезне, той ме заведе на върха на едно усамотено възвишение, оттам виждахме на десет мили наоколо; ако наистина тук има кътче, където човек да не е заплашен от шпиони, то може да бъде само на това място, но когато ми разказа и чух историята му, трепереше като трескав от страх. Той също получил такова писмо и ме помоли за съвет какво да отговори — дали да предложи една трета от имуществото си. Казах, ако му е скъп животът, да увеличи дарението и преди да си тръгнем, удвои сумата. Ала два дни след това изчезна… изчезна посред бял ден от главната улица на града… изчезна завинаги. О, боже — провикна се баща ми, — с каква магия изтръгват така живота от здраво тяло? Какъв начин на умъртвяване владеят, та не оставя никакви следи и тази жива плът, тези силни ръце, този скелет, който може да изтрае с векове в гроба, изчезва за миг от осезаемия свят? Самата мисъл за това навява по-голям ужас дори от смъртта.

— Нима не можем да разчитаме на Грирсън? — запита майка ми.

— Откажи се от тази мисъл-отвърна татко. — Той знае всичко, което зная и аз, и няма да си помръдне пръста да ме спаси. Освен това властта му е малка и е изложен може би на по-голяма опасност от мен, защото също живее усамотен, оставя жените си без грижи и надзора открито го сочат като неверник и ако не откупи живота си с по-висока цена… но не, не вярвам, не го обичам, но не вярвам.

— Какво не вярваш? — попита мама, а после извика с променен тон: — Но всъщност какво значение има това? Абимелех, има само един изход — да бягаме!

— Безсмислено е — отговори баща ми. — Не бива да те обричам на моята участ. Няма надежда да се махнем от тази земя, тук сме затворени, както човек е затворен в живота, и единственият изход е гробът.

— Тогава не ни остава нищо друго, освен да умрем — отвърна мама. — Поне да умрем заедно. Азенат и аз не бива да оставаме живи след твоята смърт. Помисли си какво ни очаква!

Баща ми не можа да устои на нежната й настойчивост и макар да разбирах, че не вижда нито искрица надежда, съгласи се да изостави цялото си имение, като си запази само няколкостотин долара, които имаше в момента, и да избяга още същата нощ, която обещаваше да бъде тъмна и облачна. Когато слугите заспят, да натовари две мулета с провизии, две други да носят мен и майка ми и като поемем през планините по рядко използувана пътечка, да се помъчим да намерим свобода и нов живот. Щом решиха това, аз се показах на прозореца, признах, че съм чула всичко, и ги уверих, че могат да разчитат на моето благоразумие и преданост. Страхувах се само да не се покажа недостойна за тях, спокойно бях готова на всякакви рискове и когато татко, разплакан, благодари на всевишния за смелостта на неговата рожба, с чувство на гордост и отчасти на радост, каквато воините изпитват на война, започнах да се готвя за Опасностите, с които щеше да бъде съпроводено нашето бягство.

Преди полунощ, под мрачно и беззвездно небе, оставили далеч зад себе си плантациите в долината, вече се изкачвахме по един тесен пролом между възвишенията, отрупан с големи камъни и отекващ от грохота на буен поток. Водопад след водопад гърмеше и развяваше бялото си знаме в нощта или обвяваше лицата ни с влажни пръски в своя устрем надолу. Пътеката, много стръмна и опасна, водеше към безплодни пустини, тя отдавна не се използуваше — пътниците предпочитаха по-проходими пътища — затуй по това късче от света от години не бе стъпвал човешки крак. Може да си представите смайването ни, когато след един завой на скалите изведнъж видяхме огромен огън, който пламтеше от само себе си под надвиснала скала, а на нейната лицева част изрисувано много несръчно с въглен — голямото Отворено око — емблемата на мормонската секта. Спогледахме се под светлината на огъня, майка ми избухна в неудържими сълзи, ала никой нито дума не пророни. Обърнахме мулетата и оставяйки това голямо око да пази самотния каньон, мълчаливо поехме обратно. Още преди разсъмване си бяхме отново в къщи, безвъзмездно обречени.

Какъв отговор прати баща ми не ми каза, но два дни след това малко преди залез, сред голям задушлив облак прах по пътя видях един почтен на вид човек, който бавно се приближаваше на кон. Облечен в груби дрехи от домашен плат, с широкопола сламена шапка и патриаршеска брада, той приличаше на прост фермер, което според мен беше много успокояващо. Действително се оказа много честен човек и благочестив мормон, възложеното му поръчение никак не му харесваше, макар че нито той, нито някой друг в Юта не би посмял да не го изпълни и след като много любезно се представи като мистър Аспинуол, влезе в стаята, където се бе събрало злочестото ни семейство. На мен и майка ми неловко даде знак да излезем и щом останал насаме с баща ми, сложил пред него бял лист с подписа на президента („Президент“ в случая е титла на вожда на мормоните. — Б. пр.) Йънг и му предложил да избира едно от двете: или да отиде като мисионер при племената около Бяло море, или да се присъедини на другия ден към група Ангели-унищожители, на които е възложено да изколят шейсет немски заселници. Последното, разбира се, баща ми не можел да приеме, а първото сметнал за претекст-дори и да се съгласи да остави жена си беззащитна и тръгне да събира нови жертви за тиранията, под която сам пъшкаше, беше уверен, че никога няма да му позволят да се върне. Затова отхвърлил и едното, и другото. Както ни каза после, Аспинуол искрено се развълнувал от това непокорство, отчасти по религиозни причини, отчасти от хуманни подбуди — жал му било за баща ми и за нас. Помолил го да премисли решението си, а като видял накрая, че баща ми е непреклонен, му дал срок, докато изгрее луната да уреди работите си и да се сбогува с жена си и дъщеря си. „Защото — рекъл — най-късно дотогава трябва да ме последвате на кон.“

Не смея да се спирам на следващите часове, те минаха много бързо, скоро луната се издигна над източния хребет и баща ми и мистър Аспинуол поеха един до друг нощното си пътуване. Майка ми, макар и все още да се държеше геройски, побърза да се затвори в стаята си, обречена занапред на самота, а аз, сама в тъмната къща, измъчвана от скръб и лоши предчувствия, оседлах набързо индианското си пони, за да стигна с него завоя, отдето започваше планината, и за последен път да зърна моя заминаващ баща. Двамата мъже се движеха полека, затова сигурно скоро след тях аз дойдох до място, отдето се откри широка гледка. Ала много се учудих, когато никъде наоколо не видях движещо се същество. Луната грееше и както се казва беше светло като ден, ала никъде под целия нощен небосвод не растеше нито дърво, нито храст, нямаше ни ферма, ни разорана ивица земя, ни следа от човек — само аз една-единствена. От завоя, където стоях, редица назъбени скали закриваше като крепостна стена къщата на доктора, а над тази верига кроткият нощен вятър разнасяше и извиваше над възвишенията струйка чер дим. Какво гориво изпущаше такъв пушек, та толкова бавно се разпръсваше из сухия въздух, каква пещ го бълваше така обилно — не можех да проумея, виждах само, че баща ми вече го няма, и противно на всякаква логика мислено свързвах изчезването на този скъп мой закрилник с ивицата противен дим, която се точеше над планините.

Минаха дни, а майка ми и аз все чакахме, чакахме напразно вест — изтече седмица, дойде втора, ала нищо не чувахме за бащата и съпруга.

Както димът се разпръсва, както образът се изплъзва от огледалото, така и за десет или двайсет минути, докато яхна коня и тръгна по следите му, този силен и смел човек бе изчезнал от земята. И с всеки изминат час надеждата отлиташе все по-безвъзвратно, ако изобщо имахме някаква надежда: сега можеше да се очаква най-лошото за баща ми, беззащитното му семейство трябваше да се страхува от най-лошото. Без да падат духом, с отчаяно спокойствие, на което се учудвам като си го спомня, вдовицата и сирачето чакаха какво ще се случи. Когато станахме сутринта на последния ден от третата седмица, разбрахме, че сме сами в къщата, сами в цялото имение, доколкото имахме възможност да го претърсим — всички наши ратаи сякаш по единодушно съгласие бяха избягали, а като знаехме колко ни бяха признателни и предани, бягството им ни наведе на най-мрачни догадки. Денят мина фактически без да се случи нищо, ала на свечеряване най-после приближаващ се тропот на конски копита ни накара да изскочим на верандата.

В градината влезе докторът, яхнал индианско пони, слезе от седлото и ни поздрави. Той изглеждаше доста по-прегърбен, косата му — още по-посребряла, ала се държеше спокойно, сериозно и дори любезно.

— Мадам — заговори той, — дошъл съм с тежка задача и трябва да признаете за голяма благосклонност от страна на президента, че е пратил за свой посредник единствения ви съсед и най-стария приятел на вашия съпруг в Юта.

— Сър — рече мама, — аз имам само една грижа, една мисъл. Много добре знаете каква е. Кажете къде е моят мъж?

— Мадам — отговори докторът, като седна на един стол на верандата, — ако бяхте глупаво дете, щяхте да ме поставите в крайно затруднение. Но зная, че сте жена с голям ум и душевна сила, а доколкото ми е известно, дали са ви три седмици да си направите изводи и да се примирите с неизбежното. Струва ми се, че е излишно да ви говоря повече.

Майка ми беше пребледняла като смъртник и трепереше като тръстика, подадох й ръка, която тя задържа в гънките на полата си, стискайки я така, че едва не извиках.

— В такъв случай, сър — произнесе тя най-после, — вие говорите на глухи уши. Ако действително е така, имат ли смисъл тези заръки? Какво друго мога да искам от всевишния, освен да умра?

— Хайде — каза докторът, — успокойте се. Съветвам ви да избиете от главата си всякаква мисъл за вашия покоен съпруг и с бистър ум да помислите за собственото си бъдеще и за съдбата на това младо момиче.

— Съветвате ме да се откажа… — подзе майка ми. — Значи знаете истината! — изпищя тя.

— Зная — отвърна докторът.

— Знаете — възкликна старата жена. — Значи вие сте извършили това! Тогава смъквам маската ви и с ужас и погнуса ви виждам такъв, какъвто сте — вас, когото бедната бежанка вижда в кошмарните си сънища и се събужда с бълнуване, вие сте Ангелът-унищожител!

— Та какво от това, мадам? — отвърна докторът. — Не е ли еднаква съдбата ни? Не сме ли и двамата затворени в тази непристъпна тъмница Юта? Не се ли опитахте да бягате и не ви ли се изпречи в каньона Отвореното око? Кой може да се отърве от зоркия поглед на това вечно будно око на Юта? Аз поне не мога. Наистина ужасни заръки са ми възложени, а последната беше най-неблагодарна. Но ако бях отказал да ги изпълня, щях ли да спася живота на вашия съпруг? Много добре знаете, че нямаше да успея. Аз също щях да загина с него и нямаше да мога да облекча последните му мигове, нито да браня днес неговото семейство от ръката на Брайъм Йънг.

— Аха — извиках аз, — значи можехте да откупите живота му с цената на такива отстъпки?

— Млада лейди — отговори докторът, — можех и го сторих, и до края на живота си ще ми бъдете признателни за тази „низост“. Със задоволство трябва да призная, Азенат, че не ви липсва смелост. Но да не губим време. Както несъмнено се сещате, имението на мистър Фонбланк преминава към църквата, но известна част се запазва за оня, който се ожени за вдовицата, а този човек — май ще трябва да ви го кажа без повече заобикалки — съм лично аз.

Като чухме това гнусно предложение, майка ми и аз изпищяхме силно и се вкопчихме една в друга като обречени души.

— Така и очаквах — продължи докторът бавно и отмерено. — Тази комбинация ви ужасява. Мислите ли, че ще се заловя да ви убеждавам? Много добре знаете, че никога не съм се отнасял към жените като мормоните. Погълнат най-усърдно в научни занимания, аз оставих повлеканите, наричани мои жени, да се дерат и карат помежду си; от мен нямат нищо друго освен кесията ми, не ми е по вкуса такъв брак, дори и да имам време да му се отдам. Не, не бива, мадам, моя стара приятелко — с тези думи докторът стана и направи нещо като галантен поклон, — не бива да се боите от моята настойчивост. Напротив, радвам се, че виждам у вас дух на римлянка и макар че съм принуден да ви заповядам да ме последвате веднага, и то не по мое желание, а по чуждо разпореждане, надявам се, че накрая ще се погодим.

И като ни подкани да се облечем за път, взе лампата (защото вече се бе мръкнало) и тръгна към обора да приготви конете ни.

— Какво значи това? Какво ще стане с нас? — извиках аз.

— Във всеки случай да стане така, както мисли той — отвърна майка ми, потръпвайки. — Засега можем да му се доверим. Струва ми се, че в думите му има някаква зловеща закана. Азенат, ако те напусна, ако умра, нали няма да забравиш злочестите си родители?

Тук възникна малък спор помежду ни — аз я умолявах да ми обясни какво иска да каже, тя все отбягваше да ми отговори и настояваше да смятам доктора за приятел.

— Доктора ли?! — креснах най-после. — Човекът, който е убил баща ми?

— Недей така — рече тя, — нека бъдем справедливи. Дълбоко съм убедена, че се е държал като приятел. И единствен той, Азенат, може да те закриля в тази страна на смъртта.

В това време докторът се върна, водейки двата ни коня, а когато всички бяхме на седлата, ми заповяда да тръгна напред, понеже имал да говори с мисис Фонбланк по някакъв въпрос. Двамата се движеха със скоростта на пешеходец, шепнейки си оживено, а скоро след като луната изгря, видях, че се гледаха напрегнато, като от време на време майка ми улавяше доктора за лакътя, а той, противно на навика си, с енергични жестове възразяваше или я уверяваше нещо.

В началото на пътеката, която се изкачваше по планинския склон до вратата на жилището му, докторът ме настигна в тръс.

— Тук — каза той — ще слезем от конете, и понеже майка ти предпочита да бъде сама, двамата с теб ще вървим заедно пеш до къщата.

— Ще я видя ли пак? — запитах аз.

— Давам ти честната си дума — рече той и ми помогна да сляза от седлото. — Ще оставим конете тук — добави. — В тази каменна пустиня няма крадци.

Пътеката постепенно се изкачваше нагоре и къщата непрекъснато се виждаше от нея. Прозорците пак светеха, коминът пак бълваше пушек, но цареше гробна тишина и с изключение на силуета на майка ми, която се движеше много бавно подир нас, изглежда, на цели мили наоколо нямаше жива душа. При тази мисъл погледнах доктора, който вървеше до мен със сериозен вид, с прегърбени плещи и побеляла коса, после — отново тая къща, осветена и димяща като фабрика. И в тоя момент любопитството ми се пробуди.

— За бога — провикнах се аз, — какво правите в тази сурова пустиня? Той ме погледна със странна усмивка и отговори уклончиво:

— Не за пръв път виждаш пещите ми запалени. Рано една сутрин те видях да минаваш оттук с фургон; един деликатен експеримент завърши злополучно и трябва да се извиня, че изплаших коларя или коня, който ви караше.

— Какво?! — възкликнах, спомняйки си кривящия се силует. — Вие ли бяхте това?

— Да — отговори той, — но не мисли, че съм бил луд. Аз се гърчех от болки. Бях жестоко обгорен.

Бяхме вече близо до къщата, построена от дялан камък и много здрава, за разлика от обикновените къщи в тази страна. От камък беше и основата, и задната й стена. Нито стръкче трева не растеше от чакъла край стените, нито цветче не украсяваше прозорците. Единственото украшение над вратата беше грубо изваяно мормонско око, от детинство бях свикнала да гледам тази емблема, но след нощното ни бягство тя бе придобила нов смисъл и ме накара да потръпна. От комина се виеше огромен стълб дим, червенокафеникав по краищата от огъня, а от другия ъгъл на сградата, Близо до земята, яростни струи пара святкаха със снежна белота под лунната светлина и изчезваха.

Докторът отвори вратата и се поспря на прага.

— Питаш ме какво правя тук? — каза той. — Две неща — Живот и Смърт! — И ми даде знак да вляза.

— Ще почакам майка си — рекох.

Е — Чедо — отвърна той, — погледни ме, аз съм стар и грохнал. Кой е по-силен от двама ни — младото момиче или съсухреният старец? — Поклоних се и като го заобиколих, влязох в нещо като вестибюл или кухня, осветено от голям огън и настолна лампа с абажур. Единствената мебелировка в помещението бяха кухненски бюфет, груба маса и няколко дървени скамейки. Докторът ми даде знак да седна на една от тях и като мина през друга врата във вътрешността на къщата, остави ме сама. След малко от противоположния край на сградата чух подрънкване на желязо, а след това — същия пулсиращ звук, който ме бе уплашил в долината, но сега бе толкова наблизо, че ме оглушаваше и дори с всяко пулсиране разтърсваше къщата. Едва смогнах да се успокоя, докторът се върна и почти в същия миг на прага се показа майка ми. Но как да ви опиша покоя и блаженството, изписани на нейното лице? Сякаш през това кратко пътуване над главата й бяха прелетели години и я бяха подмладили и разхубавили, очите й блестяха, усмивката й разтапяше сърцето ми, тя вече не приличаше на жена, а на ангела на възторженото благодушие. Завтекох се към нея уплашена, ала тя се стъписа и сложи пръст на устните си с лукаво, но някак неземно изражение. На доктора, напротив, протегна ръка като на приятел и закрилник. Толкова странна беше тази сцена, че не ми и дойде на ум да се обиждам.

— Люси — каза докторът, — всичко е готово. Сама ли ще дойдеш, или и дъщеря ти ще ни придружи?

— Нека дойде и Азенат — отговори тя, — скъпата Азенат! В този час, когато съм пречистена от всякаква боязън и скръб и вече надвивам и себе си, и чувствата си, заради теб, а не заради самата мен желая нейното присъствие. Ако не я допуснем, драги приятелю, може да изтълкува погрешно добротата ти.

— Мамо — извиках обезумяла, — мамо, какво значи това? Но с лъчезарната си усмивка майка ми каза само: „Ш-шт!“, като че още бях дете и се мятах в треска, а докторът ми заповяда да мълча и да не я безпокоя повече.

— Ти направи избор, който често странно ме е изкушавал — продължи той, обръщайки се към майка ми. — Между двете крайности: всичко или нищо, никога или тозчас — такива бяха и моите противоречиви желания. Но да приемеш средното, да се задоволиш с половин дар, да помъждукаш и да угаснеш — нито за миг, откакто съм роден, това не е задоволявало страстните ми амбиции. — Той изгледа майка ми вторачено, с огромно възхищение и малко завист в очите, после с дълбока въздишка ни поведе към вътрешната стая.

Тя беше много дълга, от край до край осветена от безброй лампи, след малко по променящия се цвят на светлината и непрестанния пукащ звук, с който горяха, разбрах, че са електрически. В другия край през една отворена врата видяхме нещо като сайвант с огнище, в пълен контраст със стаята той беше боядисан в червено, като отблясък от врата на пещ. По стените имаше лавици с книги и остъклени витрини, масите бяха отрупани с уреди за химически опити, големи стъклени акумулатори лъщяха на светлината, а през една дупка на фронтона до вратата на сайванта беше проврян дебел двигателен ремък, който се движеше тромаво над главите ни на стоманени шайби, издавайки зловещи пляскащи звуци. В един ъгъл забелязах кресло с кристални крака, причудливо оплетено със жици. Майка ми се устреми към него решително и бързо.

— Това ли е? — запита тя.

Докторът се поклони мълчаливо.

— Азенат — каза мама, — в печалния край на моя живот намерих един единствен закрилник. Погледни го, това е доктор Грирсън. Не бъди, о дъще моя, неблагодарна към този приятел!

Тя седна на креслото и сграбчи топките, с които завършваха страничните облегалки.

— Добре ли е така? — попита майка ми и погледна доктора с такова лъчезарно лице, че се уплаших дали не си е загубила разсъдъка. Докторът пак се поклони, но този път се наведе досами стената. Изглежда че докосна някаква Пружина. И най-слабият удар разтърсваше майка ми на креслото, и най-слабото сътресение изкривяваше чертите на лицето й, тя се отпусна на облегалото, сякаш уморена. Същия миг коленичих пред нея, но когато улових ръцете й, те увиснаха безжизнено, лицето й, все тъй озарено от блаженство и със същата трогателна усмивка, клюмна на гърдите — душата й бе отлетяла завинаги.

Не зная колко време бе минало, когато повдигнах за миг обляното си в сълзи лице и срещнах очите на доктора. Те бяха впити в мен така изпитателно, с такова съжаление и любопитство, че въпреки още прясната си болка се сепнах и застанах нащрек.

— Стига — рече той, — стига ридания. Майка ти отиде на смърт като на венчавка, умря на същото място, където издъхна и нейният мъж. Време е, Азенат, да помислим за живите. Ела с мен в другата стая.

Последвах го Като на сън, накара ме да седна до огъня, даде ми да пия вино, а после, крачейки назад-напред по каменния под, се обърна към мен със следните думи:

— Сега, чедо мое, си сам-самичка на тоя свят и под зоркото око на Брайъм Йънг. При обикновени обстоятелства би била обречена да станеш петдесетата жена на някой жалък старейшина или, ако съдбата бъде милостива към теб, защото в тази страна късметът има значение, да спечелиш благосклонността на самия президент. За момиче като тебе такава участ би била по-лоша и от смърт, по-добре да умреш като майка си, отколкото с всеки ден да затъваш все по-дълбоко в тинята на това блато на женско унижение. Но може ли да се мисли за бягство? Баща ти се опита и сама виждаш как умело са се справили палачите му и колко добре една скална рисунка изигра ролята си на страж над пътищата към свободата. Щом баща ти не успя, мислиш ли, че ще бъдеш по-хитра и по-щастлива от него? Или и твоите усилия ще останат напразни?

Аз следях думите му със сменящи се чувства, но сега като че ли разбрах всичко.

— Виждам — извиках, — че правилно сте отсъдили. Аз трябва да вървя по стъпките на родителите си и не само съм готова, боже мой, но и горя от желание да го сторя!

— Не — отвърна докторът, — на теб не ти е отредена смърт. Напукания съд може да счупим, но не и здравия. Не, майка ти възлага други надежди на теб и аз мисля като нея. Както виждам — провикна се той, — момичето се развива като зряла жена, замисълът се сбъдва, надминати са всякакви очаквания! Не бих бил способен да спра такова бързо и толкова приятно развитие. Според майчината ти воля — додаде той вече в друг тон — аз самият трябва да се оженя за теб.

Изглежда, на лицето ми се е изписал такъв ужас и отвращение от подобна участ, че докторът побърза да ме успокои.

— Не бой се, Азенат — продължи той. — Колкото и да съм стар, не съм забравил лудориите на младостта. Наистина прекарал съм живота си в лаборатории, но в безсънните си нощи не съм забравил как тупти младото сърце. Старостта моли смирено да бъде пощадена от непоносима болка, младостта, уловила здраво съдбата, изисква правото си на радост. Аз не съм забравил тия неща, всъщност никой не ги е изпитвал по-силно от мен, никой не ги е желал тъй страстно като мен, само съм ги отлагал, когато им дойде времето. Тъй че разбери, ти нямаш никаква опора, единственият приятел, който ти е останал, е този стар изследовател, стар по опит, млад по чувства. Отговори ми само на един въпрос — свободна ли си от оня ангажимент, който наричат на тоя свят любов? Господарка ли си още на сърцето и на волята си, или очите и ушите са те направили нечия робиня?

Отговорих му със задавен глас; мисля, че му казах: сърцето ми принадлежи на моите покойни родители.

— Достатъчно — рече той, — Съдбата ми е отредила да ме викат често, много често да върша оная работа, за която говорихме тази вечер, никой в Юта не умее като мен да я довежда до благополучен край, вследствие на това съм придобил известно влияние, което сега предоставям на твое разположение, отчасти заради скъпите ми приятели, твоите родители, отчасти от грижа за твоето благополучие. Ще те пратя в Англия, в големия град Лондон, да чакаш там годеника, избран от мен. Той ще бъде мой син, младеж, който ще ти подхожда по възраст и няма да му липсва красота качество, което твоята младост изисква. Тъй като сърцето ти е свободно, срещу големите разходи и още по-големите рискове, на които ще бъда изложен, те моля да ми обещаеш само едно: да очакваш пристигането на този годеник с нежността на съпруга.

Стоях известно време замаяна. Доколкото си спомнях, бях чувала, че докторът няма поколение и това добави към отчаянието ми и объркване, Но бях сама, както каза той, сам-самичка в тази ужасна страна; мисълта, че мога да намеря избавление чрез подходящ брак, беше достатъчна, за да ми вдъхне надежда, и с какви думи, не зная, но приех предложението.

Докторът изглежда се развълнува от съгласието ми повече, отколкото бях очаквала.

— Ще видиш — възкликна той, — сама ще се убедиш.

И като се мушна бързо в съседната стая, се върна с някакъв малък портрет, доста несръчно нарисуван с маслени бои. Той представляваше мъж, облечен по модата от преди четиридесетина години, наистина млад, но все пак се познаваше, че е докторът.

— Харесва ли ти? — запита той. — Това съм аз на млади години. Моят… моят син ще бъде като мен, същият, но по-благороден, със здраве, на което и ангелите биха завидели, и с ум, Азенат, с властен ум. Такъв трябва да бъде мъжът според мен, един на десет хиляди. Нима такъв мъж, в който страстите на младостта са съчетани със сдържаността, силата, достойнството на старостта, мъж, способен да изпълнява всякакви роли, надарен с вся какви таланти, олицетворение на истинския мъж — кажи, нима такъв мъж няма да отговаря на всички изисквания на едно амбициозно момиче? Кажи, не ти ли е достатъчно това? — Той държеше портрета точно пред очите ми и ръцете му трепереха.

Обясних му накратко, че не мога и да желая нещо по-хубаво, защото тази проява на бащински чувства ме трогваше, но дори когато изричах тези думи, в жилите ми кипеше погнуса. Той ме ужасяваше — той, неговият портрет и неговият син — и ако имах друг избор, освен смърт или мормонски брак, заявявам пред бога, че с радост бих го предпочела.

— Добре — отвърна докторът, — с право съм се уповавал на твоята смелост. А сега яж, защото ти предстои дълъг път — Като рече това, той сложи пред мен блюдо с храна и докато се мъчех да хапна, както ми бе наредил, излезе от стаята и се върна с вързоп груби дрехи. — Ето — рече, — с това ще се преоблечеш. Оставям те да си направиш тоалета.

Дрехите вероятно бяха принадлежали на доста недодялан петнайсетгодишен хлапак, защото ми висяха като торба и страшно ми пречеха да се движа. А при мисълта за произхода им и за участта на момчето, което ги е носило, ме побиха неудържими тръпки. Едва се преоблякох и докторът се върна, отвори един заден прозорец, помогна ми да се вмъкна в тясното пространство между къщата и надвисналите канари и ми показа някаква стълба с железни стъпала, прикрепена за скалата.

— Качвай се бързо — каза той. — Когато стигнеш върха, върви под сянката на пушека докъдето можеш. Рано или късно по дима ще стигнеш един каньон, тръгни по него, там ще намериш човек с чифт коне. Ще му се подчиняваш безпрекословно. И помни — нито думица! Механизмът, който задвижвам сега за твое добро, от една дума само може да се обърне против теб. Върви и бог да те пази!

Изкачването беше лесно. Когато стигнах върха на скалата, видях пред себе си от другата страна широк, постепенно спускащ се каменен скат, оголен под лунната светлина сред околните планини. Никъде нямаше опорна точка или място, където да се скрие човек, и като знаех, че тези пустини гъмжат от шпиони, побързах да прикрия движението си под извиващата се над мен димна завеса. От време на време, подхваната от нощния вятър, тя се издигаше високо и нейната сянка, хвърляна от луната, ми беше н ай-надеждното прикритие, после пак се разстилаше по земята и аз навлизах в димния облак, който стигаше едва до раменете ми, като в планинска мъгла. Но така или иначе пушекът от оная зловеща пещ бдеше над първите стъпки от бягството ми и ме водеше незабелязано към каньона.

На това място наистина заварих един мълчалив и мрачен човек с чифт оседлани коне, а оттам нататък цяла нощ се движихме безмълвно по тайнствени и опасни пътеки сред планините. Малко преди зазоряване се приютихме във влажна и ветровита пещера в дъното на една клисура, цял ден се крихме в нея, а вечерта, преди още отблясъкът на залеза да угасне на запад, пак тръгнахме. Около пладне спряхме отново, този път край малка рекичка на поляна, осеяна с храсталак, там водачът ми предаде един вързоп от товара си и ми заповяда повторно да се преоблека. Във вързопа бяха собствените ми дрехи, взети от дома, заедно с някои принадлежности като гребен и сапун. Направих тоалета си пред огледалото на тих вир, ала по време на това занимание, когато с някак самодоволна усмивка се виждах отново в предишния си образ, планините екнаха от пронизителен нечовешки вик, и докато стоях слисана, се изви и бързо се засили същинска вихрушка от най-ужасни звуци, които сякаш раздираха земята. Ще ми повярвате ли, ако ви призная, че паднах ничком и запищях? Ала това беше просто местният влак, който лъкатушеше из близките планини — тъкмо средството за моето спасение, яките крила, който щяха да ме отнесат от Юта!

Когато се облякох, водачът ми даде една чанта, в която имаше според думите му и пари, и документи, и като ми каза, че вече съм на границата на щат Уайоминг, заповяда да вървя все покрай потока, докато стигна железопътната гара на половин миля по-надолу. „Ето ви — добави той — билет до Каунсил блъфс. Източният експрес ще мине след няколко часа.“ После пое двата коня и без да пророни дума повече, нито да ми пожелае приятно пътуване, се отдалечи по пътя, по който бяхме дошли.

Три часа по-късно седях на крайната платформа на влака, който летеше на изток през проломите и гърмеше из планинските тунели. Новата обстановка, чувството на избавление, все още пулсиращият страх от преследване и най-вече чудната магия на новото превозно средство ми пречеха да разсъждавам логично или да се отдавам на тъжни мисли. Преди две нощи бях отишла в къщата на доктора, готова да умра, готова за по-лошо дори от смърт; случилото се, колкото и ужасно да беше, ми се струваше почти лъчезарно в сравнение с това, което очаквах занапред; едва след като спах цяла нощ в летящия луксозен вагон и се събудих, осъзнах непоправимата загуба, която бях понесла, и истински се разтревожих за бъдещето. В това душевно състояние прегледах съдържанието на чантата. В нея имаше добър запас от златни монети, билети, подробни наставления за пътуването ми чак до Ливърпул и дълго писмо от доктора, в което той ми даваше фиктивно име и биография, съветваше ме да пазя най-пълно мълчание и ми заповядваше да чакам смирено идването на сина му. Значи всичко бе нагласено предварително, той е разчитал на съгласието ми и — което беше десетократно по-лошо — на доброволната смърт на моята майка. Ужасът, който всяваше у мен единственият ми приятел, отвращението от този син, за когото щях да се венчавам, бунтът ми срещу целия ход и условия на живота ми сега ме бяха обладали напълно. Докато седях сломена от мъка и безпомощност, за моя радост една много приятна дама ме заговори. Вкопчих се в това като в спасителна сламка и след малко вече й разправях оживено биографията си, така както бе изложена в писмото на доктора — че се казвам мис Гоулд от Невада сити, че отивам в Англия при някакъв чичо, колко пари имам, какво е семейството ми, възрастта и тъй нататък, докато най-после подсказаното ми се изчерпи и тъй като дамата продължаваше да ме обсипва с въпроси, започнах сама да съчинявам. Така от неопитност скоро се поувлякох и вече забелязах сянка върху лицето на дамата, ала в тоя момент се приближи някакъв джентълмен и се обърна много вежливо към мене.

— Мис Гоулд, предполагам? — рече той, а после, като се извини на дамата, заявявайки, че ми е настойник, дръпна ме на предната платформа на вагон-салона. — Мис Гоулд — прошепна ми на ухото, — нима си въобразявате, че сте в безопасност? Позволете ми да ви извадя напълно от това заблуждение. Още една такава непредпазливост и ще се върнете в Юта. А ако междувременно тази жена отново ви заприказва, ще й отговорите следното: „Мадам, вие не ми се нравите и ще ви бъда много признателна, ако ме оставите сама да си избирам събеседниците.“

Уви, трябваше да постъпя, както ми заповядваха — най-неучтиво се избавих от присъствието на дамата, към която вече се чувствувах притеглена от най-здрави нишки на симпатия, и след това по цял ден седях безмълвна, загледана в голите равнини, преглъщайки сълзите си. Достатъчно е да ви кажа, че така протече цялото ми пътуване. И във влака, и в хотелите, и на презокеанския параход нито веднъж не размених приятелска дума със спътник, защото знаех, че ще ме пресекат. Навсякъде и отвред хора, от които най-малко очаквах това, мъже и жени, богати и бедни, се обявяваха за мои покровители, наставляваха ме в пътуването или се оказваха шпиони, които ме следяха и ми диктуваха как да се държа. Така прекосих Щатите, преминах океана, и всяко мое движение се следеше неотстъпно от Мормонското око, а когато най-сетне един файтон ме свали пред оня лондонски пансион, откъдето ме видяхте да бягам тази сутрин, бях загубила вече всяка надежда.

Хазайката ми, както всички хазайки, през цялото това пътуване бе очаквала моето пристигане. В стаята ми, която гледаше към градината, камината беше запалена, на масата имаше книги, в скрина — дрехи, и там (казвам това почти със задоволство и естествено примирение) месеците отлитаха един след друг. От време на време хазайката ми ме вземаше на разходка или на екскурзия, но никога не ме оставяше да излизам сама, а като виждах, че и тя живее под сянката на този вездесъщ мормонски терор, от съжаление не се противех. За дете, родено на мормонска земя, както и за човек, който приеме задълженията на една тайна секта, няма спасение; ясно разбирах това и бях благодарна дори за тази отсрочка. Междувременно се стараех добросъвестно да се подготвя психически за наближаващата венчавка. Идеше денят, когато годеникът ми щеше да ме посети, и колкото от признателност, толкова и от страх трябваше да се съглася. Синът на д-р Грирсън, какъвто и да бе иначе, без друго щеше да е още млад, а по всяка вероятност и красив, на повече не смеех да се надявам, и подготвяйки се психически да дам съгласието си, все по-голямо внимание обръщах на тези привлекателни физически качества, които смятах за свое право да очаквам, оставяйки настрана нравствените или умствени достойнства. Човек има голяма власт над душата си и с течение на времето аз се примирих със своята участ, дори започнах да чакам с нетърпение съдбоносния час. Нощем сънят бягаше от мен, цял ден седях до камината, погълната в мечти — извиквах мислено образа на моя съпруг, представях си как ще ме докосне с ръка и как ще звучи гласът му. За невзрачния ми и самотен живот това беше единственият прозорец към слънцето и единствената врата към надеждата. Накрая така обработих и подготвих волята си, че почнаха да ме подтискат други страхове. Ами ако не ме хареса? Ами ако този невидян още възлюблен се отвърне недоволен от мен? Затова сега прекарвах с часове пред огледалото да изучавам и преценявам външността си, да сменям неуморно роклите си или да вчесвам косата си.

Когато дойде денят, часове наред се занимавах с тоалета си, ала накрая с нещо като надежда и отчаяние едновременно трябваше да призная, че не можех да сторя нищо повече и неминуемо или щях да се издигна, или да падна. Когато завърших заниманията си, обзе ме непоносимо нетърпение, примесено с тревога, ослушвах се в засилващия се шум на улицата и всеки нов звук, всяка пауза ме караше да трепвам, да се свивам и да почервенявам до ушите. Зная, че за любовта не можеш да се подготвиш, ако не познаваш поне отчасти обекта, и все пак, когато най-после файтонът изтрополя пред вратата и чух как гостът ми изкачва стълбата, в моето клето сърце се разрази такъв вихър от надежди, че самата любов би се гордяла, ако се родеше от тях. Вратата се отвори и се показа доктор Грирсън. Доколкото си спомням, изпищях силно — всеки случай, с положителност мога да кажа, че паднах в безсъзнание на пода.

Когато се свестих, докторът стоеше надвесен над мен и проверяваше пулса ми.

— Уплаших ви — каза той. — Непредвидена трудност — не можах да получа едно лекарство в достатъчно чисто състояние — ме принуди да пребягам до Лондон неподготвен. Съжалявам, че и този път не успях да ти се явя в оня външен вид, на който може би много държиш, но който за мен е банален като дъжд над морето. Младостта е преходно състояние, като припадъка, от който току-що се свестяваш, и ако има истина в науката — също тъй лесно възстановимо, защото разбирам, Азенат, че сега ще трябва да ми станеш довереница. Още на млади години всеки час и всяка стъпка в живота си посвещавах на една честолюбива цел и нейното постигане е вече близко. По тези нови места, където бях принуден да прекарам толкова време, събрах необходимите материали, застраховах се отвред от евентуална грешка, така че някогашната ми мечта сега е на път да се сбъдне и когато ти предложих моя син, това беше фигуративно. Този син… този съпруг, Азенат, съм самият аз — не такъв, какъвто ме виждаш в момента, а възвърнал си първоначалната сила на младостта. Сигурно ме мислиш за луд? Така мислят обикновено невежите. Няма да споря, ще оставя фактите сами да говорят. Когато ме видиш пречистен, освежен, обновен, отново изваян в първоначалния си образ — когато познаеш в мое лице (такъв, какъвто ще бъда) първия идеален образец на силата на човека, — ще мога с пълно право да се смея на твоето мимолетно и естествено неверие. Кое от желанията ти — слава, богатство, власт, очарователна младост, скъпоплатената мъдрост на старостта — не бих бил в състояние да ти предложа в съвършенство? Не си прави илюзии. Аз вече те превъзхождам във всички човешки добродетели, с изключение на една; когато си възвърна и това качество, ще ме признаеш за свой господар.

Тук той погледна часовника си, каза ми, че засега трябва да ме напусне, и като ме посъветва да се вслушам в разума си и да не се увличам в момински фантазии, излезе. Нямах смелост да помръдна; когато се свечери, лежах все още там, където ме бе сложил по време на припадъка ми, закрила лицето си с ръце, а душата ми бе подтисната от най-мрачни предчувствия. Късно вечерта той дойде пак със свещ в ръка и като трепереше навярно от раздразнение, ми заповяда да стана и да вечерям.

— Може би съм се излъгал, когато повярвах в твоята смелост? — додаде той. — Страхливка не ми подхожда за съпруга.

Паднах на колене пред него и обляна в сълзи го замолих да ме освободи от това задължение, уверявайки го, че съм жалка страхливка, а по ум и характер — във всяко отношение смешно нищожество, което стои далеч по-ниско от него.

— Да, вярно — отвърна той. — Зная това по-добре от теб и тъй като познавам достатъчно добре човешката природа, разбирам чувствата ти. Те засягат мен — добави той с усмивка — в качеството ми на все още непреобразен. Но не се безпокой за бъдещето. Почакай да постигна целта си и тогава не само ти, Азенат, но и всяка друга жена на земята ще ми стане покорна робиня.

След това ме накара насила да стана и да ям, седна с мен на масата, обслужваше ме, мъчеше се да ме развлича с вниманието на галантен домакин и беше вече късен час, когато ми пожела вежливо лека нощ и ме остави още веднъж сама с мъката ми.

Не знаех от кое да се ужасявам най-много във всички тези приказки за чудотворен елексир и подмладяване. Ако действително разчиташе на нещо, ако наистина благодарение на някакво страшно чудо можеше да се избави от старостта, смъртта беше за мен единственото избавление от тоя съвсем противоестествен, кощунствен брак. Ако, напротив, тези блянове са плод на разстроен разсъдък, на внезапно изострена от сегашния му живот фикс идея, тогава съжалението ми към този човек щеше да бъде за мен почти толкова тежко бреме, колкото отвращението ми от такъв брак. Така мина нощта — ту в бунт и отчаяние, ту в омраза и съжаление и едва на сутринта осъзнах положението си на робиня. Защото макар че и на вид той бе много спокоен, щом забеляза на челото ми следи на страдание, сякаш в отговор и неговото чело се помрачи.

— Азенат — рече докторът, — ти си ми вече много задължена, с един пръст аз все още те държа надвиснала над смъртта, животът ми е изпълнен с труд и тревога и имам право да искам от теб — произнесе той с ясно доловим заповеднически тон — да ме посрещнеш с приветливо лице.

Не стана нужда да повтаря желанието си, от тоя ден нататък аз бях винаги готова да го посрещна с привидна веселост, а за отплата той ме удостояваше доста време с компанията си и прекомерно много с доверието си. В задната част на къщата си бе уредил лаборатория, където работеше денонощно над своя елексир, и оттам идваше да ме споходи във всекидневната ми, ту изпаднал в мимолетно отчаяние, ту — по-често — сияещ от надежда. Толкова пъти го виждах, че не можех да не забележа колко бързо изтичаха минутите на живота му, въпреки това той непрекъснато ми рисуваше светлите хоризонти на бъдещето и с безпределната самоувереност на младостта кроеше най-амбициозни планове за щастие и преуспяване. Как съм отговаряла, не зная, но дори когато плачех и не можех да го слушам, намирах глас и думи да отвърна.

Преди една седмица докторът влезе в стаята ми явно много весел, но мъчейки се да превъзмогне физическата си слабост.

— Азенат — каза той, — вече получих крайната съставка. След една седмица ще настъпи критичният момент на последния опит. Ти вече присъствува веднъж, макар и несъзнателно, на неуспеха на един подобен експеримент. Елексирът именно предизвика страшната експлозия оная нощ, когато ти минаваше край къщата ми; безполезно е да отричам, че сред безбройните шумове и вибрации на такъв голям град протичането на толкова деликатен процес крие известна опасност. Затова мога само да съжалявам за пълната тишина в къщата ми сред пустинята. Но, от друга страна, успях да докажа, че крайно неустойчивото състояние на елексир в момента на отделянето му се дължи по-скоро на нечистотата, отколкото на самото естество на съставките му, а тъй като сега всички те са с идеална чистота, почти съм спокоен за резултата. И тъй, точно след една седмица, считано от днес, моя скъпа Азенат, ще свърши това време на изпитания. — И той ме дари с необичайно бащинска усмивка.

Аз му се усмихнах само с устни, а в сърцето ми вилнееше най-страшен и неудържим ужас. Ами ако не успее? Или, което беше десетократно по-лошо, ако успее? Какъв ли противен, нечовешки изрод ще се яви да иска ръката ми? И дали няма нещо вярно в хвалбите му, че така ще може да надвие моята съпротива? — питах се с примряло сърце. Знаех наистина, че е властен човек, способен с един замах да направлява живота ми. Да предположим в такъв случай, че експериментът му успее, да предположим, че се върне при мен страшно преобразен-като чудовището от приказката, и да предположим, че с помощта на някаква дяволска магия… Главата ми се маеше, всичките ми досегашни страхове изчезнаха, чувствувах се готова да се примиря и с най-лошото, само не и с това.

Моментално взех решение. Докторът оправдаваше присъствието си в Лондон с работите на мормонската секта. Често, когато разговаряхме, той със злорадство описваше подробно тази голяма организация, от която се боеше, макар и да я направляваше, и ми напомняше, че дори сред гъмжащия лабиринт на Лондон будното око на Юта продължава да ни следи. Наистина посетителите му — всевъзможни хора, от мисионери до ангели-унищожители, явно от всички обществени съсловия, досега ме бяха изпълвали с искрена погнуса и тревога. Знаех, че ако тайната ми стигне до ушите на някой от главатарите, моята съдба ще бъде безвъзвратно решена, И все пак в сегашното ми състояние на ужас и отчаяние именно към тези хора се обърнах за помощ. Причаках на стълбата един от мормонските мисионери — човек нискостоящ, но милозлив, разправих му — не си спомням точно — някаква заплетена басня, за да му обясня молбата си, и с негова помощ влязох в преписка със семейството на баща ми. То се отзова на моя призив за помощ и точно днес трябваше да предприема опита си за бягство.

Снощи стоях напълно облечена и чаках резултата от усилията на доктора, готова за най-лошото. По това време на годината в тези северни ширини нощите са къси, тъй че скоро отново видях зората. Сред тишината вътре и около къщата чувах само как докторът се движи насам-нататък из лабораторията, вслушвах се в стъпките му с часовник в ръка, чакайки часа на моето бягство, и все пак странният експеримент, който се извършваше над главата ми, ме изпълваше с безпокойство. Всъщност сега, като чувствувах над себе си известна закрила, симпатиите ми бяха повече на страната на доктора, дори усетих, че се моля за успеха му, и когато преди няколко часа от лабораторията до ушите ми стигна тих, необикновен вик не можах да се сдържа повече, изкачих се по стълбата и отворих вратата.

Докторът стоеше прав насред стаята, в ръката си държеше голяма сферична кристална стъкленица, до три четвърти пълна с някаква ярка кехлибарена течност, възторженото му лице сияеше от неизразимо доволство и радост. Като ме видя, вдигна стъкленицата над главата си, „Победа! — извика той. — Победа, Азенат!“ И после-дали стъкленицата се изплъзна от треперещите му пръсти, или експлозията беше случайна, не зная, достатъчно е да кажа, че тя ни запокити, мен — към вратата, доктора — в ъгъла на стаята, достатъчно е да кажа, че същата експлозия, която ви е уплашила на улицата, ни разтърси душевно и че за неизмеримо кратък миг от дългогодишния труд на доктора не остана нищо друго, освен няколко късчета счупен кристал и огромните облаци зловонни изпарения, които ме следваха по петите при бягството ми.

ГАЛАНТНИЯТ КАВАЛЕР (край)

Челънър слушаше с трепет и искрено вълнение всяка подробност от историята, която девойката му разказваше с енергични жестове и прочувствен глас. И по съдържание, и по стил тя допадаше на въображението му, което не би могло да се нарече особено богато, ала здравият му разсъдък отказваше да я приеме. Разказът беше много интересен и може би достоверен, но той не го вярваше. Мис Фонбланк беше дама, а несъмнено като дама би могла да не се придържа към истината, но как един истински джентълмен да й каже това? От известно време той губеше смелост, а сега тя бе спаднала до нула и дълго след като гласът на девойката замря, стоя смутен, с извърната глава и не можеше да намери думи, за да изрази благодарността си за нейния разказ. Всъщност усещаше в душата си пълна празнота и най-вече смътно желание да избяга. От мълчанието, което с всяка измината секунда ставаше все по-тягостно, го изтръгна внезапният смях на девойката. Самолюбието му се почувствува разклатено, той се обърна и застана лице срещу лице с нея, очите им се срещнаха и в погледа й долови искра на такава непринудена веселост, че тозчас му олекна на душата.

— Струва ми се — заговори той, — че се отнасяте съвсем спокойно към нещастията си.

— Така ли? — възкликна тя и избухна в очарователен смях. Но този пристъп на веселост мина бързо. — Всичко това е много хубаво — рече тя, като му кимна сериозно, — но аз все още съм в много тежко положение, от което, ако ми откажете помощта си, наистина ще ми бъде трудно да се измъкна.

При думата „помощ“ Челънър отново изпадна в предишното си мрачно настроение.

— Моите симпатии са почти изцяло на ваша страна — каза той — и Е несъмнено че ще бъда много щастлив, ако мога да ви помогна. Но ние сме в деликатно положение, известни обстоятелства, които, уверявам ви, не зависят от мен, ме лишават от възможността… от удоволствието… Ала бих могъл — додаде той и тази мисъл го поободри — да ви поставя под покровителството на полицията.

Младата дама сложи ръка на лакътя му, взря се вторачено в неговите очи и за пръв път, откакто се бяха срещнали, той с учудване видя, че всякаква следа от руменина бе изчезнала от бузите й.

— Преди да сторите това — произнесе тя, — премислете добре думите ми: все едно че ще ме промушите с нож.

— Боже пази! — възкликна Челънър.

— О — извика тя, — виждам, че не вярвате на разказа ми и омаловажавате опасностите, които ме обкръжават. Но нима мога да очаквам нещо друго от вас? Близките ми споделят моите опасения, помагат ми тайно, сам видяхте какъв пратеник и какво място са избрали, за да ме снабдят със средства за бягството ми. Признавам, че сте смел, умен, че ми направихте много добро впечатление, но как мога да очаквам да мислите като моя чичо, бивш държавен министър, човек приближен на кралицата и с голям политически опит? Ако аз съм луда, нима и той е такъв? А и трябва да признаете, че имам особено право да искам вашата помощ. Колкото и странна да ви се струва моята история, вие знаете, че в нея има много верни неща. Но щом вие, който чухте експлозията и видяхте мормона на гара Виктория, отказвате да ми повярвате и да ми помогнете, към кого да се обърна тогава?

— Значи той ви е дал пари? — попита Челънър, който бе размишлявал само върху този факт.

— А, започвате да проявявате интерес към мен! — възкликна дамата. — Но, откровено казано, така или иначе, трябва да ми помогнете. Ако услугата, която ви искам, беше нещо сериозно, подозрително, дори необикновено, нямаше и дума да отварям. Но в какво се състои тя? Да си направите една екскурзия за удоволствие (която, ако ми позволите, ще заплатя) и да предадете от една на друга дама известна парична сума! Има ли нещо по-просто от това?

— А сумата — запита Челънър — голяма ли е?

Тя извади от пазвата си едно пакетче и като подхвърли, че още не е имала време да я преброи, скъса обвивката и разстла в скута си значителен брой английски банкноти. Преброяването им отне доста време, защото банкнотите бяха с най-различна стойност, ала накрая, след като прибави и няколко изплъзнали й се златни лири, сумата излезе около 710 лири стерлинги. Виждайки толкова много пари, Челънър усети, че в душата му веднага настъпи смут.

— И вие възнамерявате, мадам — извика той, — да поверите тези пари на съвсем непознат човек?

— О — възкликна тя с очарователна усмивка, — но аз не ви смятам вече за непознат!

— Мадам — каза Челънър, — чувствувам, че трябва да ви направя една изповед. Макар и да съм от много добро семейство — майка ми е всъщност потомка по пряка линия на патриота Брюс, (Брюс — прочута шотландска фамилия, води началото си в XI век от норманския благородник Робер дьо Брюс, който помогнал на Уилям Завоевателя да завладее Англия. Потомъкът му Робърт дъ Брюс (1274–1329) станал освободител и крал на Шотландия. — Б. пр.) — не смея да скрия от вас, че работите ми са много, много объркани. Аз съм задлъжнял, джобовете ми са фактически празни, с една дума, изпаднал съм в такова положение, когато една значителна парична сума би представлявала неустоимо изкушение за мнозина.

— Не виждате ли — отвърна младата дама, — че с тези думи премахнахте и последното ми колебание? Вземете ги-И пъхна банкнотите в ръката на младежа.

А той стоя толкова дълго, държейки ги като кръщелниче пред купел, че мис Фонбланк отново прихна да се смее.

— Моля ви — каза тя, — не се двоумете повече, скрийте ги в джоба си и за да няма нито капка съмнение между нас, кажете ми с какво име да се обръщам към моя странствуващ рицар, защото ми е неудобно да си служа само с лично местоимение.

Да ставаше въпрос за заем, младежът охотно щеше да се възползува от мъдростта на нашите предци, но под какъв предлог да отхвърли такова великодушно доверие? Не виждаше предлог, който да не е непростимо оскърбителен, а и лъчезарните очи и веселото настроение на събеседницата му вече бяха направили пробив в крепостната стена, с която се бе обградил недоверчивият Челънър. Цялата работа, разсъждаваше той, може да е чисто и просто мистификация, ала би било връх на безумието да я разобличи. От друга страна, експлозията, срещата в кръчмата и самите пари в ръцете му изглежда доказваха неоспоримо, че съществува някаква сериозна опасност; можеше ли в такъв случай да изостави тази девойка? Трябваше да избира между два риска — риска да се държи твърде грубо и неучтиво с една дама и риска да го пратят за зелен хайвер. Разказът изглеждаше лъжлив, но в замяна на това парите бяха нещо безспорно. Всички подробности му се виждаха съмнителни и мъгляви, ала дамата беше очарователна, с изискан говор и обноски. Докато все още се люшкаше насам-натам, изведнъж си спомни нещо, което звучеше като поличба. Нали бе обещал на Съмърсет да скъса с традициите на всекидневието и да се впусне в първото приключение, което му се яви? Та ето го приключението.

Той пъхна парите в джоба си и рече:

— Казвам се Челънър.

— Мистър Челънър — отвърна младата дама, — вие много великодушно ми се притекохте на помощ, когато съм в крайно затруднение. Макар че аз самата съм съвсем незначителна личност, семейството ми има голямо влияние и мисля, че няма да съжалявате за благородната си постъпка.

Челънър се изчерви от задоволство.

— Предполагам, че може би като консул — додаде тя, вторачена изпитателно и възхитено в него, — като консул в някой голям град или столица… или пък… Но да не губим време, да свършим с поръчката ми.

Тя го улови за ръката с непринудена доверчивост, която го трогна, и отърсвайки се отново от всякакви мрачни мисли, докато пресичаха парка, го забавляваше с приятното си и весело държане. Близо до Мраморната арка намериха файтон, който бързо ги закара до гарата на Юстън скуер, и там, в хотела, седнаха на богата закуска. Най-напред младата дама поиска принадлежности за писане и като поглеждаше спътника си с усмивка, надраска набързо на ъгъла на масата една бележка.

— Ето — каза тя, — ето писмото, което трябва да предадете на братовчедката ми — Тя взе да сгъва листа. — Макар и никога да не съм я виждала, моята братовчедка е много очарователна жена и казват, че е прочута хубавица; във всеки случай беше много добра към мен, също и милордът — нейният баща, а и вие — най-добрият от всички… невъобразимо добър — Девойката произнесе това с необичайно вълнение, като същевременно запечатваше плика. — Ох — извика тя, — затворих писмото! Не е много учтиво от моя страна, но между приятели така е може би по-добре. В края на краищата ви въвеждам в една семейна тайна, и макар че с вас сме вече стари другари, чичо ми все още не ви познава. Затова вървете на този адрес — Ричард стрийт, Глазгоу, моля ви, веднага щом пристигнете, идете там и предайте собственоръчно писмото лично на мис Фонбланк, защото под това име е позната. При следващата ни среща ще ми кажете мнението си за нея — добави тя с предизвикателна нотка.

— Ах — рече Челънър почти нежно, — вашата братовчедка може да не значи нищо за мен.

— Кой знае — отвърна младата дама с въздишка. — Впрочем забравих, много е детинско от моя страна и почти ме е срам да го спомена, но когато се видите с мис Фонбланк, ще трябва да изиграете една малка комедия, а зная, че такава роля никак не ви подхожда. Уговорили сме парола, затова ще трябва да се обърнете към дъщерята на графа със следните думи:

„Негре, негре, не умирай“, но бъдете спокоен — добави тя през смях, — прекрасната аристократка веднага ще довърши паролата. А сега, хайде, кажете си урока.

— Негре, негре, не умирай — повтори Челънър с явна неохота. Мис Фонбланк прихна да се смее.

— Чудесно — каза тя, — сцената ще бъде много комична — И пак се разсмя.

— А какъв ще бъде отговорът? — запита Челънър кисело.

— Ще ви го кажа в последния момент — отговори девойката, — защото забелязвам, че почвате да си придавате важност.

Когато свърши закуската, тя придружи младия човек до перона, купи му „График“, „Атенеум“ и нож за книги, стоя на стъпалото на вагона и разговаря с него до сигнала на свирката. Тогава пъхна глава през прозореца на купето. „Черно лице и бляскаво око!“ — прошушна тя и моментално скочи на Перона, разтърсвана от весел и кръшен смях. Когато влакът излезе изпод големия стъклен купол, този смях още кънтеше в ушите на младежа.

Положението на Челънър беше твърде необичайно, за да му бъде дълго приятно. Той трябваше да прекоси цяла Англия със задача, в която имаше много неясни и смешни неща, и все пак след като му бе оказано такова доверие, се чувствуваше задължен непременно да я изпълни. Хвърляйки поглед назад, му се струваше много лесно да се откаже изцяло от това предложение, да върне парите и да тръгне пак по своите работи, свободен и щастлив! Ала това е вече невъзможно — чародейката, която го обайваше с очите си, беше изчезнала, след като й бе дал честната си дума, а тъй като пропусна да му остави адреса си, той нямаше дори безславната възможност да се оттегли. Да си послужи с ножа за книги и дори да чете списанията, с които го бе снабдила, значеше да изпадне отново в мъчителни угризения и понеже пътуваше сам в купето, прекара цял ден загледан в пейзажа, безпомощен и разкаян, и дълго преди да слезе на перона в Сент Инок, изпитваше най-дълбоко и хладно самопрезрение.

Тъй като беше гладен, а и държеше много на елегантната си външност, предпочиташе да вечеря и да приведе в ред тоалета си след пътуването, но заръките на младата дама и нетърпението му час по-скоро да изпълни задачата си не позволяваха отлагане. Затова тръгна с бодра стъпка в изпъстрения с лампи светъл здрач на късната лятна вечер.

Посочената му улица първоначално е представлявала редица малки крайградски вили, накацали на един склон, но с разширяването на града отдавна бе обградена отвред от дълги по цели мили улици. Откъм върха на възвишението над вилите и техните малки градинки надвисваха като крайбрежна скала редица много високи здания, гъсто населени от най-бедните съсловия, като всеки втори прозорец беше украсен с пръти за сушене на пране. И все пак изпод дългогодишната чернилка на градските пушеци тези стари къщурки със своите капаци и селски порти бяха запазили някаква скръбна отсянка от миналото.

Когато Челънър влезе в улицата, тя беше съвсем пуста. Наистина някъде наблизо се чуваше трополене на хиляди нозе, но в самата Ричард стрийт нямаше нито светлинка, нито звук, който да показва, че има живи хора. Околната гледка действуваше подтискащо на младия човек и тук, както по улиците на Лондон, изпитваше чувството, че е в градска пустиня, а когато се приближи до посочения номер и малко колебливо дръпна звънеца, сърцето му примря.

Звънецът беше стар като къщата, издаваше тъничък и ромолящ глас и мина известно време, докато престана да звъни от задната част на сградата. След това някаква вътрешна врата крадешком се отвори и по преддверието се приближиха предпазливи котешки стъпки. Мислейки, че веднага ще го пуснат, Челънър извади писмото и доколкото можеше изобрази усмивка на лицето си. За неописуема негова изненада обаче стъпките спряха, а след известна пауза също така крадешком пак се отдалечиха и заглъхнаха, във вътрешността на къщата. За втори път младият човек задърпа яростно звънеца, за втори път до напрегнатия му слух достигна предпазливо шумолене на стъпки по глухо скърцащия под на старата вила и плахият гарнизон пак се приближи, само за да мине отново в отстъпление. Чашата на търпението на посетителя вече преливаше и като обсипваше с най-цветисти ругатни и проклятия цялата фамилия Фонбланк той се обърна кръгом и заслиза обратно по стъпалата. Движещият се в къщата може би го следеше от някой прозорец и най-сетне, като видя, че си отива, се престраши или пък, спотайвайки се в задните помещения на вилата, с разума си бе надделял над тревогата. Във всеки случай Челънър едва стъпи на паважа и моментално се спря, защото чу, че се отдръпва вътрешно резе, след което и други зазвънтяха в гнездото си, ключът се завъртя рязко в бравата, вратата се отвори и на прага се показа едър мъж по риза. Той не притежаваше нито особена мъжка красота, нито изтънчена външност, във всеки случай не беше човек, който при обикновени обстоятелства би привлякъл вниманието на наблюдателя, но сега, както стоеше на вратата, лицето му изразяваше такъв неописуем ужас, че Челънър стоеше слисан. За част от минутата двамата се гледаха мълчаливо, после човекът от къщата с пребледнели устни и задавен глас попита посетителя какво му е нужно. С колкото може по-равнодушен тон Челънър отговори, че носи писмо за някоя си мис Фонбланк, Това име подействува като магия, мъжът се дръпна и веднага го покани да влезе, ала щом търсачът на приключения прекрачи прага, вратата се затвори подире му и пътят за отстъпление бе отрязан.

Отдавна минаваше осем часът вечерта и макар че късният северен здрач още мъждееше из улиците, в преддверието вече цареше непрогледен мрак. Човекът поведе Челънър право към приемната, която гледаше към градината отзад. Тук той сигурно бе вечерял, защото при светлината на лоена свещ Челънър видя застлана с покривка маса, а на нея — еднолитрова бирена бутилка и кора от холандско сирене. Стаята, напротив, беше обзаведена с масивни, макар и овехтели мебели, а в остъклени шкафове покрай стените бяха подредени скъпи научни книги. Къщата сигурно бе наета с мобилировката, защото никак не подхождаше на този човек по риза и на скромната му вечеря. Колкото до дъщерята на графа, самия граф химерната консулска служба в чуждестранни градове, те отдавна бяха започнали да избледняват в съзнанието на Челънър. Подобно на доктор Грирсън и на мормонските ангели, и те несъмнено бяха плод на въображението. Всички илюзии на странствуващия рицар се изпариха и не остана никаква надежда освен да се отърве час по-скоро от тази съмнителна работа.

Мъжът продължаваше да гледа посетителя с нескрито безпокойство и настойчиво запита повторно какво го носи тук.

— Дошъл съм — отговори Челънър — просто да направя една услуга на две дами и ви моля незабавно да повикате мис Фонбланк, в чиито ръце единствено имам право да предам писмото, което нося.

В неспокойните черти на човека започна да се примесва растящо изумление.

— Аз съм мис Фонбланк — каза той, а после, като видя как подействуваха тези думи, извика: — Но, боже мой, защо гледате така? Нали ви казвам, аз съм мис Фонбланк.

Виждайки, че говорещият има доста дълга брада, а останалата част от лицето е посиняла от бръсненето, Челънър можеше да предположи само едно, че се шегуват с него. Той вече не беше под обаянието на младата дама, а пред мъже, особено по-нисшестоящи от него, можеше да проявява известна дързост.

— Сър — каза той малко грубо, — създал съм си големи неприятности заради хора, за които зная твърде малко, и тази работа започва да ми досажда. Или повикайте незабавно мис Фонбланк, или ще се махна от тази къща и ще се отнеса до полицията.

— Възмутително! — възкликна човекът. — Кълна се в бога, че аз съм въпросното лице, но как да ви убедя? Предполагам, че Клара ви е пратила с тази поръчка — тя не е с всичкия си, шегува се с най-сериозни неща, а ние тук май няма да можем да се разберем и бог знае какво ще стане, ако продължаваме така!

Той говореше наистина с покъртителна искреност и в същото време Челънър си спомни смешната безсмислица, определена за парола.

— Това може да ви помогне — рече той, след което малко смутено произнесе: — Негре, негре, не умирай.

Отчаяното лице на човека с брадата светна от радост.

— „Черно лице и бляскаво око“ — дайте ми писмото — изрече той на един дъх.

— Аха — каза Челънър, макар и все още малко неохотно, — значи вас трябва да смятам за действителния получател на писмото и макар че имам основание да се оплача от начина, по който се отнесохте с мен, мога само да се радвам, че изпълних дълга си. Заповядайте — и извади плика.

Човекът го сграбчи като звяр и с ръце, които трепереха така, че на Челънър му стана жал да го гледа, скъса плика и разгъна писмото. Докато четеше, ужасът му като че ли се превърна в кошмар. С една ръка се тупна по челото, а с другата сякаш несъзнателно смачка листа на топка. „О, боже милостиви!“ — извика той, после се втурна към прозореца, отворен към градината, и като подаде глава и рамене, изсвири остро и продължително. Челънър се отдръпна в един ъгъл и стисна решително бастуна си, готов за най-лошото, но човекът с брадата беше далеч от всякаква мисъл за насилие. Като се обърна отново към стаята и видя пак посетителя, когото изглежда бе забравил, той така се разтрепера, че цялото му тяло се тресеше.

— Невероятно! — извика домакинът. — Ах, абсолютно невероятно! О, господи, просто не зная какво да мисля! — Но после се плясна пак по челото и възкликна: — Парите! Дайте ми парите.

— Добри ми приятелю — отвърна Челънър, — жалко е да ви гледа човек и докато не се овладеете както трябва, отказвам да се занимавам с вас.

— Имате пълно право — каза човекът. — Много съм нервен, продължителното боледуване от малария подкопа здравето ми. Но зная, че имате пари, те все още биха могли да ме спасят, затова, уважаеми млади господине, моля ви, побързайте!

Колкото и неловко да се чувствуваше, Челънър не можа да се сдържи да не се засмее, но сам бързаше час по-скоро да се махне оттук и без да протака повече извади парите.

— Вярвам, че сумата е точна — каза той, — и ще ви помоля да ми дадете разписка.

Но човекът не му обърна внимание. Той грабна парите и без да го е грижа за златните лири, които се търкулнаха на пода, пъхна пачката банкноти в джоба си.

— Разписка — повтори Челънър малко рязко. — Настоявам да ми дадете разписка.

— Разписка ли? — повтори човекът малко объркано. — Разписка? Веднага! Почакайте ме тук!

В отговор Челънър помоли джентълмена да не му губи напразно времето, защото иска да хване определен влак.

— О, разбира се, и аз бързам за същото! — възкликна човекът с брадата, изскочи от стаята и затрополя към горния етаж на вилата, вземайки по четири стъпала наведнъж.

„Много чудна работа — мислеше си Челънър. — Започва наистина да ме безпокои и трябва да призная, че съм се забъркал или с луди, или с престъпници. Всъщност трябва да благодаря на съдбата, че най-после с чест кажи-речи приключвам тази работа.“

С такива мисли и спомняйки си може би случката с изсвирването той се обърна към отворения прозорец. В градината все още беше сравнително светло, можа да различи стълбите и терасите, с които предишните собственици бяха украсили това малко имение, а също и почернелите храсти и изсъхнали дървета, давали някога подслон на полските птици, зад тях видя здрава предпазна стена, около тридесет стъпки висока, която ограждаше градината отзад, а над нея група невзрачни постройки възправяха фасадите си в нощта. Някакъв странен предмет, проснат на тревата, привлече за известно време учудения му поглед, най-после разбра, че е дълга подвижна стълба или няколко стълби, съединени в една, и докато още се чудеше за какво би могъл да служи такъв уред в толкова малък двор, тропотът на човек, тичащ с всички сили надолу по стълбата, го накара да се опомни. След това пътната врата внезапно изтрополя силно и пак се чуха бързи, отдалечаващи се стъпки, този път вече по улицата.

Челънър се втурна през коридора. Тичаше от стая в стая, ту нагоре, ту надолу по стълбите и разбра, че е сам в тази стара, занемарена и проядена от червеи къща. Само в една стая, която гледаше към улицата, имаше следи от последния обитател: легло, в което доскоро някой е спал, но още неоправено, скрин, чиито чекмеджета бяха в безпорядък от трескаво ровене, а на пода — топка смачкана хартия. Той я вдигна. Светлината в този горен етаж, обърнат към улицата, беше значително по-силна отколкото в приемната и можа да разпознае на листа знака на хотела на Юстън скуер, а като се взря по-добре, дори да разчете следните редове, написани с много изящен и старателен женски почерк:

„Драги Макгайр, няма съмнение, че са открили убежището ти. Току-що имахме нова несполука, часовниковият механизъм задействува тридесет часа преждевременно с обичайния печален резултат. Зиро съвсем се е отчаял. Всички сме се пръснали, та можах да намеря само надутото магаре, което ти носи настоящето писмо и парите. Много ще ми бъде приятно да те видя на нашето събрание. Искрено твоя,

Бляскавото око.“

Челънър беше потресен до дъното на душата. Чак сега разбра колко лесно, от страх да не се изложи като мъж, бе измамен от тази интригантка, и кипналият гняв се изля с почти еднаква сила и върху самия него, и върху жената, и върху Съмърсет, когото така лекомислено бе послушал, за да се впусне в тази авантюра. Същевременно го обзе силно, неудържимо любопитство и почувствува тръпки на страх. Поведението на човека с брадата, съдържанието на писмото и експлозията в ранната утрин пасваха като части на съмнителна и опасна игра. Несъмнено тук се криеше някакъв лош умисъл, злото, тайнствеността, терорът и лъжата бяха принципите и страстите на хората, между които бе започнал да се движи като сляпа марионетка, а от опит знаеше, че който започне като марионетка, често е обречен да стане жертва.

От дълбоките мисли, в които се бе унесъл с писмото в ръка, го изтръгна издрънчаването на звънеца. Той надникна през прозореца и можете да си представите ужаса и изумлението му, когато видя, струпан на стъпалата, в градината отпред и на уличния тротоар многоброен полицейски отряд! Моментално почувствува отново прилив на храброст и енергия. Бягство, и то бягство на всяка цена — беше единствената мисъл, която го владееше. Бързо и безшумно слезе отново по скърцащата стълба, беше вече в коридора, когато, повторно и още по-настойчиво иззвъняване на вратата събуди ехото в пустата къща; едва звънецът замря, и той вече бе прекрачил перваза на прозореца в приемната и се спускаше в градината. Палтото му се закачи за желязното сандъче със саксии за цветя, за миг увисна с краката и главата надолу, после се чу шум от скъсване на дреха, последван от няколко саксии и Челънър тупна на тревата. Звънецът зазвънтя пак, този път непрекъснато и гневно. Челънър въртеше отчаяно очи във всички посоки. Погледът му се спря на подвижната стълба, завтече се към нея и с всички сили, но безрезултатно се напъна да я вдигне от земята. Изведнъж тежестта, която така се противеше на всичките му усилия, започна да олеква в ръцете му, като живо същество стълбата се вдигна от земята, и когато Челънър отскочи назад с вик на почти суеверен ужас, видя, че целият този уред се издигаше стъпка по стъпка по предпазната стена. Същевременно над парапета се показаха смътно две глави и чу тихо изсвирване. Нещо в звука му напомни като ехо изсвирването на човека с брадата.

Дали бе намерил начин за бягство, подготвено предварително от същите мерзавци, на които бе станал куриер и играчка? И наистина ли това е път към спасение, или начало на по-нататъшни усложнения и гибел? Той не се спря да размишлява. Едва стълбата се изпъна с цялата си дължина и той скочи на стъпалата й, а после, хващайки се ту с едната, ту с другата ръка, ловък като маймуна, се закатери нагоре. Силни ръце го посрещнаха, прегърнаха и му помогнаха, вдигнаха го и отново го спуснаха на земята, и все още неуталожил тревожните тръпки, той се озова между двама грубовати на вид мъже в павирания заден двор на една от високите къщи, които увенчаваха върха на възвишението. Междувременно долу звукът на звънеца бе последван от енергично, още по-силно тропане.

— Измъкнахте ли се окончателно? — запита един от спътниците му и щом Челънър избъбри нещо в утвърдителен смисъл, срязаха въжето, вързано за най-горното стъпало, и бутнаха стълбата обратно в градината, където тя падна и се счупи с гръм и трясък. Падането й бе посрещнато със сподавени викове, защото цялата Ричард стрийт беше в кипеж, хора се трупаха по прозорците или се катереха по градинските стени. Същият човек, който преди малко бе заговорил на Челънър, го сграбчи за ръката и го прекара през избата на къщата чак до отсрещната страна на улицата и преди злополучният авантюрист да успее да се ориентира в обстановката, отвори се врата и го блъснаха в някакво ниско и тъмно помещение.

— Ей богу — забеляза водачът му, — нямаше време за губене. Отиде ли си Макгайр, или вие изсвирихте?

— Макгайр си отиде — отговори Челънър. В тоя момент водачът драсна кибрит.

— Аха — рече той, — няма да го бъде. Не бива да се явявате по улиците в такъв вид. Почакайте тук, без да вдигате шум, ще ви донеса нещо прилично.

Когато човекът, който така грубо бе обърнал внимание на външността му, си излезе, Челънър започна да оглежда тъжно жалкото състояние на премяната си. Шапката му бе изчезнала, панталонът му жестоко изподран, а най-хубавата част от опашката на много елегантния му редингот — останала да виси по железните орнаменти на прозореца. Докато успее да направи равносметка на тези щети, домакинът му влезе отново в помещението и без да пророни дума, се залови да навлича на изтънчения и придирчив Челънър дълго и широко горно палто от най-евтина материя и ушито така нескопосно и неелегантно, че като го гледаше, сърцето му се късаше. Венец и завършек на това унижаващо достойнството облекло беше мека шапка — тиролски тип, с няколко номера по-малка. В друго време Челънър просто би отказал да се яви пред хората така пременен, но желанието да избяга от Глазгоу сега го бе изцяло завладяло и не го напускаше. Като хвърли страдалчески поглед към нашарения с точици гръб на новото си палто, той запита колко дължи за тази дреха. Човекът го успокои, че всички разноски ще се покрият лесно от средствата, с които разполага, и го помоли да не губи време, а да се измъква час по-скоро от тоя квартал.

Младежът охотно прие съвета. С присъщата си учтивост той благодари на човека, похвали го, че има такъв вкус към палта, и като го остави малко сконфузен от тези думи и от начина, по който бяха изказани, побърза да изскочи в грейналия от лампи град. Когато след много заобикалки стигна гарата, последният влак бе заминал. Не смееше да се яви така облечен в никоя почтена странноприемница, убеден, че дори и в по-скромен хан с непривлекателната си външност щеше да направи впечатление, а можеше да стане и обект на присмех и подозрение.. Така че волю-неволю трябваше да прекара печалните и безинтересни часове на цяла една нощ измервайки улиците на Глазгоу, без вечеря, посмешище за всички, които го видеха, и да чака утрото, наистина с надежда, но с непреодолими опасения и най-вече изпълнен с дълбоко чувство, че се държи глупаво и безхарактерно. Можем да си представим как кълнеше, като си спомнеше за прекрасната разказвачка от Хайд парк; смехът й при раздялата звучеше непрестанно в ушите му с язвителна насмешка, а когато мисълта му успееше да се откъсне от главната виновница за сегашния му хал, то беше, за да излее яда си на Съмърсет и попрището на детектив-любител. Когато настъпи денят, намери една скромна млекарница да утоли глада си. До заминаването на Южния експрес имаше да чака още много часове, които прекара в шляене, неописуемо уморен, из по-затънтените странични улички на града; най-после се вмъкна тихомълком в гарата и зае мястото си в най-тъмния ъгъл на един третокласен вагон. Тук цял ден се друса на голите дъски, измъчван от жегата и непрекъснато стряскан в неспокойния си сън. С билета за връщане в кесията имаше право да пътува на меките кушетки и в широкото пространство на първа класа, но, уви, в това смешно облекло достойнството не му позволяваше да се смесва с равните нему и тази малка неприятност, като капак на цял низ от злополуки, го жегна чак до сърцето.

Вечерта, когато в квартирата си в Путни правеше равносметка какви разходи, тревоги и умора му бе струвало това приключение, поглеждаше останките от последните си хубави панталони и последното си прилично палто и най-вече ако очите му попаднеха случайно на тиролската шапка или на жалкото палто, сърцето му преливаше от горест и само благодарение на философското си отношение към живота успяваше да запази самообладание.

ПРИКЛЮЧЕНИЕТО НА СЪМЪРСЕТ
ИЗЛИШНАТА КЪЩА

Мистър Пол Съмърсет беше млад джентълмен с живо и пламенно въображение, но с малко възможности за изява. Той живееше изключително с мечтите си и с бъдещето — създание на неговите собствени теории и действуващо лице в собствените му фантазии. От тютюнопродавницата той тръгна да се разходи важно по улиците, все още разпален от огъня на своето красноречие и дебнейки отвред да му се случи някакво щастливо приключение. В непрекъснатия поток от минувачи, по фасадите на къщите с плътно затворени прозорци, по разлепените на специалните колонки афиши и във всяка черта и туптене на големия град виждаше някакъв тайнствен и многообещаващ йероглиф. Но макар че елементите на авантюрата течаха край него толкова обилно, колкото капки вода има в Темза, напразно ту с умолителен, ту с някак самонадеян вид се мъчеше да привлече и предизвика вниманието на минувачите, напразно, опитвайки щастието си, дори се изпречваше на пътя им и влизаше в пряко стълкновение с някои с по-обещаваща външност. Беше сигурен, че ще срещне на всяка крачка хора, преливащи от тайни, хора, жадуващи за обич, хора, които загиват, понеже няма кой да им даде помощ или съвет, но поради някакво упорство на съдбата всеки си продължаваше пътя, без да забележи младия джентълмен, а той все така (несъмнено с още по-лош късмет!) търсеше довереник, приятел или съветник. Към хиляди бе принуден да извръща умоляващо лице, и въпреки това никой не го поглеждаше.

Низът от опити да привлече вниманието на съдбата бе прекъснат от лека вечеря, изконсумирана под акомпанимента на пламенните му аспирации, а когато се залови отново за работата си, лампите бяха вече запалени и тротоарът гъмжеше от нощната тълпа. Пред някакъв ресторант, за името на който лесно ще се сети всеки познавач на нашия Вавилон, вече се бяха струпали толкова много хора, че движението беше затруднено, и Съмърсет, застанал сред този кучкарник, следеше лицата и държането на хората от навалицата с надежда, която започваше да се изпарява. Изведнъж се сепна от леко докосване по рамото и като се обърна, видя една много спретната и разкошна затворена каляска, в която бяха впрегнати чифт яки коне, карани от човек с тъмна ливрея. На вратата нямаше герб, прозорецът беше отворен, ала вътре — тъмно; кочияшът се прозина като закри с длан устата си и младият човек вече започваше да мисли, че е жертва на собственото си въображение, когато нечия ръка, не по-голяма от детска, но в елегантна бяла ръкавица, се показа на ъгълчето на прозореца и скришом му махна да се приближи. Съмърсет пристъпи напред и надникна вътре. В екипажа имаше една-единствена дребна и много изящна фигура със забрадена глава и рамене, загърнати в непроницаемите гънки на бяла дантела, и един глас, тих и звънлив, се обърна към него със следните думи:

— Отворете вратата и се качете.

„Сигурно — помисли си младежът, потръпвайки от почти непоносима възбуда, — сигурно е най-после оная дукеса!“ И макар че отдавна бе очаквал този миг, все пак отвори вратата с известна плахост и като се качи в каляската, седна до дамата в дантели. Някаква пружина ли натисна тя, или даде някакъв друг сигнал, ала едва младият човек затвори вратата, колата тръгна и зави в западна посока с изключителна бързина, полюшвайки се много приятно и леко на пружините си.

Съмърсет, както писах, не беше неподготвен, той отдавна имаше особеното удоволствие да проявява дарованията си при най-невероятни положения, а между многото други случаят с аристократката-похитителка му бе добре познат. Колкото и чудно да изглежда обаче, не можа да намери подходящи думи и тъй като дамата от своя страна също не го удостояваше с никакъв знак, продължаваха да се движат мълчаливо през улиците. Каляската тънеше в мрак, само от време на време проблясваха лампите по пътя и младежът не намираше нищо интересно тук, освен това, че обстановката беше разкошна и че дамата имаше необикновено дребна и крехка фигура. Тя все още бе загърната в скъпия си шал, само едната й ръка, пъхната в ръкавица, се подаваше навън. Напрегнатостта започна да става нетърпима. Два пъти Съмърсет се окашля и двата пъти езикът му изневери. При подобни сцени, предвидени в театъра на фантазията му, той винаги проявяваше пълно самообладание и възхитително красноречие, ала при това несъответствие между репетиция и представление започна да го обзема Паника. Ами ако тук, на самия праг на авантюрата, позорно се изложи, ако след десет, двайсет или шейсет секунди непрекъснато мълчание дамата, след като го прецени и реши, че нещо му липсва, дръпне шнурчето за спиране и го свали на улицата! Хиляди безмозъчни същества, разсъждаваше той, биха се представили по-достойно в тази роля, още същия миг чрез някаква решителна стъпка биха могли да докажат, че дамата правилно се е спряла на тях и да сложат край на това непоносимо мълчание.

В този момент погледът му се спря на ръката. По-добре да се провали поради лошо държане, отколкото да продължава така и с един замах на разтрепераната си десница той стисна пръстите, скрити в ръкавицата, и ги притегли към себе си. Мислеше, че с тази дръзка постъпка ще развали магията на неловкостта, в действителност обаче излезе другояче — разбра, че и сега не е способен да пророни дума, да напредне нито крачка и стоеше безпомощен, стиснал ръката на дамата. Но най-лошото още не бе дошло. Тялото на спътницата му се затресе някак особено, ръката, която лежеше покорно в Съмърсетовата, затрепера като от треска, и след малко в мрака на каляската избухна звънлив и мелодичен смях, който въпреки усилията да бъде сдържан най-после възтържествува. Младежът пусна ръката; да можеше, щеше да скочи от колата. А в това време дамата, облегната на възглавничките, продължаваше да се тресе от най-сърдечен, тънък, крехък и благозвучен смях, който ту избухваше, ту утихваше.

— Не се обиждайте — произнесе тя най-после, възползувайки се от паузата между два изблика. — Ако сте се разочаровали, че топлото ви внимание не е намерило отклик, вината е само моя, то не се дължи на вашата дързост, а на странния ми навик да привличам приятели и, повярвайте ми, последна на тоя свят бих си съставила лошо мнение за млад човек, проявяващ смелост. Що се отнася до тази вечер, смятам да ви поканя на малка вечеря и ако вашите обноски продължават да ми харесват така, както и вашето лице, накрая може да стигнем до едно изгодно предложение.

Напразно се мъчеше Съмърсет да намери някаква форма на отговор, ала смущението му още не бе преминало.

— Хайде, хайде — отвърна дамата, — да не се сърдим, за мен това е единственият неприемлив недостатък, а тъй като виждам, че наближаваме целта си, ще ви помоля да слезете и да ми подадете ръка.

Действително, точно в този момент каляската спря пред една величествена, сурова къща на просторен площад и Съмърсет, който беше вече в отлично настроение, най-галантно помогна на дамата да слезе. Една старица с мрачна физиономия им отвори вратата и въведе двамата в столовата, доста лошо осветена, но вече готова за вечеря в странната компания на няколко едри расови котки. Щом останаха тук сами, дамата свали дантелената забрадка, с която се бе забулила, и Съмърсет със задоволство видя, че макар тя все още да носеше следи от голяма хубост и да се отличаваше с плама и цвета на очите си, косата й беше сребриста, а лицето — набраздено от възрастта.

— И тъй, mon preux (Храбрецо (фр.) — Б. пр) — каза старата дама, като му кимна с необикновена веселост, — както виждате, вече не съм в първата си младост. Но скоро ще разберете, че въпреки това мога да бъда добра компания.

Докато тя говореше, слугинята влезе отново в стаята с лека, но вкусна вечеря. Тогава седнаха на масата, котките с дива пантомима наобиколиха креслото на старата дама и тъй като яденето беше превъзходно, а сътрапезницата му — много весела, Съмърсет скоро се почувствува съвсем като у дома си. Когато хапнаха и пийнаха добре, старата дама се облегна на креслото и като взе в скута си една котка, започна дълго, но явно във весело настроение да изучава своя гост.

— Боя се, мадам — каза Съмърсет, — че обноските ми не са на очакваната висота.

— Скъпи ми младежо — отвърна тя, — жестоко се лъжете. Намирам ви очарователен и може би наистина сте попаднали на добра магьосница. Аз не съм от тия, които обичат често да променят мнението си, и хората, спечелили веднъж благосклонността ми, продължават да се ползуват от нея, стига да не я загубят заради някакво сериозно прегрешение, но имам необикновената дарба да вземам бързо решения, само с един поглед да опознавам ближните си от двата пола и цял живот съм се водила от първите впечатления. Както ви казах, впечатлението ми от вас е добро и макар че, предполагам, сте младеж, донякъде склонен към безделие, мисля, че въпреки това можем да сключим една сделка.

— Ах, мадам — отговори Съмърсет, — правилно сте отгатнали положението ми. Аз съм човек от благородно потекло, с безспорни дарби и добро възпитание, отличен компаньон, или поне за такъв се смятам, но по някаква странна несправедливост на съдбата — без работа и без пари. Всъщност тази вечер търсех приключение, решен да приема всяко интересно предложение, което би ми донесло, пари или удоволствие, и вашата покана, която, трябва да призная, все още е необяснима за мен, естествено допадна на вкуса ми. Наречете ме, ако щете, безочлив, но съм дошъл тук, готов да изслушам всяко предложение, което ще благоволите да ми направите, и твърдо решен да го приема.

— Вие се изразявате много добре — отвърна старата дама — и ми се виждате забавен и интересен младеж. Не мога да гарантирам, че сте умствено уравновесен, защото не съм срещала досега човек с напълно здрав разсъдък, освен себе си, но поне естеството на вашата налудничавост ме забавлява и за награда ще ви разправя за себе си и за моя живот.

Като рече това, старата дама, продължавайки да милва котката в скута си, подхвана следния разказ.

РАЗКАЗ НА СЪРЦАТАТА СТАРА ДАМА

Аз бях най-голямата дъщеря на преподобния Бърнард Феншо, който заемаше доходна длъжност в епархиите Бат и Уелс. Семейството ни, което беше доста голямо, се отличаваше с веселост и хаплива духовитост и произхождаше от добър стар род, в който красотата представляваше наследствена черта. За нещастие ни липсваха християнски добродетели. От най-ранно детство виждах и осъждах пороците на онези наши роднини, които с възрастта и положението си можеха да спечелят моето уважение, ала докато бях още дете, баща ми се ожени повторно, а у втората му жена (колкото и да е странно) недостатъците на рода Феншо бяха засилени до чудовищна и почти комична степен. Каквото и да казват против мен, не може да се отрече, че бях примерна дъщеря, но напразно с най-трогателно търпение се мъчех да угаждам на мащехата си и смея да заявя, от часа, когато тя влезе в бащината ми къща, съм видяла само неправди и неблагодарност.

Не само аз обаче имах такъв благ характер, и друг член на рода беше с благородна душа като мен. Преди още да навърша шестнайсет години, този братовчед на име Джон ме обикна искрено, но мълчаливо, и макар горкото момче да беше толкова срамежливо, че не смееше да разкрие естеството на чувствата си, скоро ги отгатнах и започнах да ги споделям. Няколко дни размишлявах върху необикновеното положение, създадено от стеснителността на моя обожател; накрая, като видях, че в отчаянието си той започва по-скоро да ме отбягва, отколкото да търси компанията ми, реших сама да поема инициативата. Заварвайки го сам в едно уединено кътче на енорийската градина, аз му заявих, че съм отгатнала неговата мила тайна, че зная с какво неодобрение сигурно ще се отнесат към нашия брак и че при тези обстоятелства съм готова веднага да избягаме заедно. Горкият Джон буквално се вцепени от радост, толкова силно беше вълнението му, че не можеше да намери думи да ми благодари, и аз, виждайки го така безпомощен, се принудих сама да уредя подробностите на нашето бягство и на тайната брачна церемония, която щеше незабавно да го увенчае. Тъкмо тогава Джон възнамеряваше да ходи в столицата. Убедих го да не отстъпва от решението си, като обещах на другия ден да бъда при него в хотел „Тейвисток“.

Придържайки се до най-малката подробност към нашия план, през въпросния ден станах преди прислугата, напъхах няколко най-необходими неща в една чанта и малкото пари, които имах, и се сбогувах завинаги със свещеническата къща.

Пътувах пеш в добро настроение до едно градче на трийсетина мили от нас, а на другата сутрин пристигнах в този голям град, Лондон. Докато вървях от пиацата към хотела, не можех да не се радвам на приятната промяна, която бе станала с мен, като същевременно наблюдавах с наивен възторг уличното движение и си представях в най-привлекателни краски как ще ме посрещне Джон.

Но уви! Когато запитах за мистър Феншо, портиерът ми заяви, че между клиентите нямало такъв джентълмен. По какви пътища са разкрили нашата тайна или какъв натиск е бил упражнен върху твърде малодушния Джон, така и не можах да узная. Достатъчно е да кажа, че семейството ми се наложи, а аз се намерих сама в Лондон, още в крехка младост, покрусена от тази горчива обида, а гордостта и самочувствието не ми позволяваха да се върна вече в бащината къща.

Когато се съвзех от удара, намерих квартира около Юстън роуд, където за пръв път в живота си вкусих радостите на независимостта. Три дни след това едно обявление в „Таймс“ ме насочи към кантората на един адвокат, който ми беше известен като доверен човек на моя баща.

Там ми обещаха много скромна издръжка с недвусмисления намек, че не бива вече да се надявам да ме приемат в къщи. Това толкова жестоко отричане от мен не можеше да не ме възмути и заявих на адвоката, че и аз като тях не желая такава среща. Той се усмихна на моя смел дух, плати ми първата четвъртинка от издръжката и ми предаде останалите лични вещи, изпратени му на съхранение в два доста обемисти сандъка. С тях се върнах победоносно в жилището си, доволна от своето положение дори повече, отколкото бих предположила една седмица преди това и твърдо решена да се справя с бъдещето.

Няколко месеца всичко вървя добре и фактически единствено по моя вина този приятен и уединен период от живота ми свърши. Трябва да призная, че имам пагубния навик да глезя по-нискостоящите от мен. Хазайката ми, към която бях както винаги прекомерно любезна, най-нахално ме изкара виновна за нещо толкова дребно, че не заслужава да се споменава, а аз, вбесена, че злоупотребява със свободата, която й бях дала, й заповядах да ме освободи от своето присъствие. Тя остана за миг онемяла, а после, когато се окопити, каза: „Сметката ви ще бъде готова тази вечер, а утре, мадам, трябва да напуснете къщата ми. Постарайте се — добави тя — да намерите средства да ми се разплатите напълно, защото ако остане да ми дължите и един грош, няма да допусна нищо от багажа ви да мине през моя праг.“

Нейната дързост ме смая, но тъй като очаквах да получа цяла четвъртина от издръжката си, заплахата й не ме стресна. Същия ден следобед, когато излизах от адвокатската кантора, носейки в ръка цялото си състояние увито в хартия, ми се случи едно от ония съдбоносни събития, които понякога определят целия живот на човека. Адвокатската кантора беше разположена на улица, горният край на която излизаше на Стренд, а долният — по времето, за което става дума — беше затворен от редица железни парапети, обърнати към Темза. По тази улица именно видях да се задава насреща моята мащеха, която несъмнено отиваше в същата сграда, от която току-що бях излязла. Придружаваше я прислужница, чиято физиономия ми беше непозната, ала нейната бе много ясно запечатана в паметта ми и като я видях дори от разстояние, ме изпълни с благородно възмущение. Нямаше накъде да бягам. Не ми оставаше нищо друго освен да се отдръпна до парапета, гърбом към улицата, и да се преструвам, че се любувам на шлеповете по реката или на комините в южната част на Лондон оттатък Темза.

Продължавах да стоя, все още ненадмогнала напълно бурните си чувства, когато някакъв глас наблизо се обърна към мен с един банален въпрос. Беше прислужницата, която мащехата ми с присъщата си безчовечност бе оставила да чака на улицата, докато си свърши работата със семейния адвокат. Момичето не знаеше коя съм; не биваше да пропускам такава златна възможност и след малко вече слушах последните новини от бащината ми къща и енория. Не се учудих като разбрах, че слугинята мрази работодателите си, и все пак трудно можех да изтърпя думите, с които говореше за тях, без да отвърна. Ала ги изслушах, без да възразя нищо, защото умея да пазя пълно самообладание и сигурно щяхме да се разделим така, както се срещнахме, ако за беда прислужницата не бе започнала да одумва блудната дъщеря на свещеника и изопачавайки най-безогледно нещата, да разправя историята на тайното бягство. По душа така не търпя неправда, че дори не се вслушвам в разума си. Вдигнах рязко ръка, доколкото си спомням, в знак на възмущение и протест, но при това движение пачката пари се изплъзна от пръстите ми, пропъхна се между перилата, падна и потъна в реката. Постоях за миг вцепенена, а после тази случка ми се видя толкова смешна, че прихнах да се смея. Още се смеех, когато мащехата ми се появи отново и слугинята, която сигурно ме помисли за смахната, се завтече към нея. Преди още да придобия сериозен вид се явих пред адвоката да помоля за нов аванс. Отговорът му беше достатъчно отрезвителен, защото представляваше категоричен отказ, и чак когато го замолих дори със сълзи, се съгласи да ми заеме десет лири от собствения си джоб. „Аз съм беден човек — рече той — и не бива да искате нищо повече от мен.“

Хазайката ме пресрещна на вратата.

— Ето, мадам — каза тя с подигравателно нисък реверанс, — това е сметката. Ще ви бъде ли удобно да я уредите веднага?

— Ще ви платя, мадам, както се полага, утре сутринта — казах аз и взех листчето с много високомерен вид, но вътрешно треперех.

Ала щом го погледнах, тутакси разбрах, че съм пропаднала. Поради липса на достатъчно средства бях допуснала дългът ми да нарасне и сега той бе достигнал сума, която никога няма да забравя — дванайсет лири, тринайсет шилинга, четири пенса и половина. Цяла вечер стоях до огнището да обмислям положението си. Не можех да платя сметката, хазайката нямаше да ми позволи да изнеса сандъците си, а без багаж и пари как ще намеря друга квартира? Ако не измислех някакъв изход, три месеца бях обречена да остана без подслон и нито грош. И нека никой не се учудва, че реших незабавно да бягам, но дори тук срещнах трудност, защото едва си приготвих сандъците и разбрах, че нямам сили да ги помръдна, а камо ли да ги нося.

При това положение, без да се двоумя нито миг, сложих си шал и боне, забулих лицето си с гъст воал и поех по онова голямо пазарище на опасните и щастливи случайности — градската улица. Беше вече късна нощ, времето — дъждовно и ветровито, виждаха се само полицаи и редки минувачи. Но с оглед на намеренията ми бях достатъчно съобразителна, за да зная, че първите са ми врагове, и забележех ли техните движещи се фенери, побързвах да се отдръпна и да свърна по друга улица. Няколко окаяни жени крачеха по тротоара, тук-там млади хора се прибираха пияни или най-долнопробни бандити дебнеха в тъмните улички и почти започнах да губя надежда да срещна човек, с когото да споделя своята злочестина.

Най-после на ъгъла на една улица връхлетях в обятията на някакъв човек, явно джентълмен, който, ако се съди по всичко — от кожения балтон до скъпата пура, която пушеше, — беше богат. Колкото и да е загубило лицето ми някогашната си хубост, във фигурата все още съм запазила (или така си мисля) известни следи от изяществото на младостта. При все че тогава бях забулена, забелязах, че джентълменът бе поразен от външността ми, а това ме окуражи да направя смелата си стъпка.

— Сър — заговорих с разтуптяно сърце, — сър, може ли да ви се довери една дама?

— Е, скъпа моя — отвърна той, като извади пурата си, — зависи от обстоятелствата. Ако повдигнете воала си…

— Сър — прекъснах го аз, — да бъдем наясно. Аз ви моля да ми направите услуга, като джентълмен, но не предлагам награда.

— Много прямо. — рече той, — но едва ли примамливо. А какво е естеството на услугата, ако мога да попитам?

Много добре знаех, че не е от мой интерес да му казвам толкова скоро.

— Ако ме придружите до една къща недалеч оттук — рекох, — сам ще видите.

Известно време той ме гледа колебливо, после захвърли пурата си, от която не беше изпушил и една четвърт, каза „Дадено!“ и най-вежливо ми протегна ръка. Сметнах за най-разумно да я поема, да направя разходката ни колкото е възможно по-дълга, а не обикновен пробег по най-късия път, и да залъгвам кавалера си с такива приказки, че да му стане напълно ясно от какъв обществен слой произхождам.

Когато стигнахме вратата на квартирата ми, вече бях уверена, че съм възбудила любопитството му, така че, преди да превъртя секретния ключ, можех да си позволя да го помоля да говори и да пристъпва тихо. Той обеща да ме слуша, аз го пуснах в коридора, а оттам — във всекидневната си, която за щастие беше в съседство.

— А сега — каза той, когато с треперещи пръсти запалих свещ, — кажете ми какво значи всичко това?

— Желая — произнесох, като се запъвах, — да ми помогнете да измъкна тези сандъци… и не искам никой да разбере това.

Той вдигна свещта:

— Аз пък желая да видя лицето ви.

Безмълвно отметнах воала си и го изгледах колкото може по-смело. Известно време той се взираше в лицето ми, продължавайки да държи високо свещта.

— Добре — каза най-после, — а къде искате да ги занеса?

Знаех, че съм постигнала своето, и с треперещ глас отговорих:

— Мисля да ги пренесем двамата до ъгъла на Юстън роуд, където дори в този късен час можем да намерим кола.

— Много добре — отвърна той и веднага вдигна по-тежкия ми сандък на рамене, улови втория за дръжката и ми даде знак да му помогна, като хвана другия край. Така се измъкнахме благополучно от къщата и без никакво премеждие стигнахме почти до ъгъла на Юстън Роуд. Пред една къща, където все още мъждееше светлинка, спътникът ми се спря.

— Да сложим тук сандъците — рече той, — докато отидем до края на улицата да потърсим кола. Така хем ще можем да ги държим под око да не ги откраднат, хем ще избегнем странната гледка, която иначе бихме представлявали — млад мъж и млада дама, застанали с куп багаж като корабокрушенци посред нощ на лондонските улици.

Така и сторихме и по-нататъшният развой на събитията показа, че е прав, защото дълго преди да има и помен от кола, на мястото се яви полицай, насочи с пълна сила фенера си към нас и като застана в един вход, ни заоглежда подозрително.

— Май не се виждат наоколо коли, полицаю — каза закрилникът ми с престорена веселост. Но полицаят отговори грубо, а що се отнася до пурата, която най-нетактично му бе предложена след тази грубост, отказа категорично, без дори да си направи труда да бъде вежлив. Младият джентълмен ме погледна с предупредителна гримаса и продължихме да стоим на края на тротоара под проливния дъжд, а полицаят — все така мълчаливо да следи от входа всяко наше движение.

Най-после, след чакане, което ни се стори безконечно, се зададе файтон, който се движеше тромаво през калта, спътникът ми моментално му даде знак.

— Хей, ела тук — извика той — Малко по-нагоре на улицата имаме багаж.

И точно в тоя момент настъпи кулминационната точка на нашето приключение, защото когато полицаят, който продължаваше да ни следи отблизо, съзря двата ми сандъка, оставени под дъжда, обикновеното подозрение прерасна в увереност, че тук има нещо нередно. Осветлението в къщата бе угаснало, цялата лицева страна на улицата беше притъмняла, с нищо не можеше да се обясни наличието на тези непазени от никого сандъци и струва ми се едва ли се е случвало друг път двама невинни да бъдат заварени в такива съмнителни обстоятелства.

— Отде са тези неща? — запита полицаят, насочвайки фенера си право в лицето на моя кавалер.

— Ами от тази къща, разбира се — отговори младият джентълмен, като побърза да метне на рамо единия от сандъците.

Полицаят подсвирна и се извърна да погледне тъмните прозорци, после направи крачка към вратата, сякаш с намерение да почука, което положително щеше да ни провали, но като видя, че вече бързаме по улицата под двойния си товар, реши — за добро или за зло, не зная — да тръгне подире ни.

— За бога — прошепна спътникът ми, — кажете накъде да караме.

— Където и да е — отговорих разтревожена. — И аз не зная. Където пожелаете.

И стана така, че когато натоварихме сандъците и аз вече се качвах на файтона, моят спасител назова ясно и високо адреса на къщата, в която сега седим с вас. Видях, че полицаят се стъписа. Той не бе очаквал да чуе името на този квартал, толкова уединен, толкова аристократичен. Все пак си записа номера на файтона и няколко секунди говори с решителен вид нещо на ухото на файтонджията.

— Какво ли може да му е казал? — изпъшках, щом колата потегли.

— Не е трудно да си представя — отвърна закрилникът ми — и уверявам ви, сега непременно трябва да ви заведа на посочения адрес, защото опитаме ли се да го променим, файтонджията ще ни закара право в някой полицейски участък. Позволете ми да ви похваля за здравите нерви — добави той. — Мисля, че никога друг път в живота си не съм преживявал такъв страх.

Но моите нерви, за които си бе съставил толкова погрешно мнение, бяха така разстроени, че дори не можех да говоря, затова оттук нататък пътувахме в пълно мълчание. Когато спряхме на посочения адрес, младият джентълмен слезе, отвори вратата със секретен ключ, като тоя на квартирата ми, заповяда на файтонджията да пренесе сандъците в антрето и го освободи с щедро възнаграждение. После ме въведе в тази столова, която изглеждаше почти такава, каквато я виждате сега, но по някои белези личеше, че тук живее ерген, и побърза да налее чаша вино, което настоя да изпия. Когато гласът ми се възвърна, попитах:

— За бога, къде съм?

Той ми каза, че се намирам в къщата му, където съм добре дошла, но трябва най-напред да си почина и да дойда на себе си. Докато говореше, ми предложи втора чаша вино, от която наистина изпитвах голяма нужда, защото нямах сили и чувствувах, че ще получа истеричен припадък. После седна до огнището, запали отново пура и известно време ме наблюдава с мълчаливо любопитство.

— А сега — проговори той, — след като се посъвзехте, ще бъдете ли така добра да ми кажете в какво престъпление станах съучастник? Убийца ли сте, контрабандистка, крадла или просто безобидна домошарка, която бяга от квартирата си, за да не плаща наем?

И без това възмутена, че бе запалил пура без мое позволение, защото помнех как при първата ни среща бе захвърлил другата, сега, при тези недвусмислени обиди, реших веднага да си възвърна уважението му. Към преценката на хората винаги съм се отнасяла с презрение, но в случая бях започнала вече да ценя доброто мнение на моя домакин. Подемайки с патетичен тон, но възвръщайки бързо присъщата си живост и духовитост, разказах накратко за произхода си, бягството и последвалите нещастия. Той ме изслуша докрай мълчаливо, пушейки със сериозен вид.

— Мис Феншо — каза, когато свърших, — вие сте много весело и очарователно създание и не виждам друг изход, освен утре сутринта да отида да задоволя претенциите на вашата хазайка.

— Колко погрешно тълкувате моето доверие! — бе отговорът ми. — Ако изобщо ме ценяхте, щяхте да разберете, че не мога да приема пари от вас.

— Хазайката ви сигурно няма да се окаже толкова придирчива — отвърна той, — но аз не губя надежда да надвия дори вашата упорита гордост. А сега искам да чуете нещо за мен и да бъдете снизходителна в преценката си. Казвам се Хенри Лъксмор, втори син на лорд Саутуърк. Имам на разположение девет хиляди годишно, къщата, в която се намирате сега, и седем други в най-хубавите квартали на града. Мисля, че външността ми не е отблъскваща, а що се отнася до моя характер, видяхте ме в критични обстоятелства. За мен вие сте просто най-чудното същество, излишно е да ви казвам — защото много добре го знаете, — че сте пленително красива, и не мога да добавя нищо друго, освен че вече съм влюбен до уши във вас, колкото и глупаво да ви се вижда.

— Сър — отговорих аз, — така и очаквах, че погрешно ще ме разберете, но докато продължавам да приемам вашето гостоприемство това само по себе си е достатъчно, за да ме предпази от обиди.

— Простете ми — рече той, — аз ви предлагам женитба. — И като се облегна на креслото, отново пъхна пурата между устните си.

Трябва да призная, бях объркана от това предложение, не само неочаквано, но и облечено в такава странна форма. Ала той много добре знаеше как да постига целите си, защото освен че беше красив по външност, но и в самото му хладнокръвие се криеше чар и за да не ви отегчавам повече, ще кажа, че след две седмици станах съпруга на негова светлост Хенри Лъксмор.

Близо двайсет години след това живях почти в пълно спокойствие. Моят Хенри си имаше слабости, два пъти ме принуди да бягам от дома му, но не за дълго, защото макар че лесно се палеше, иначе беше добър по душа и въпреки всичките му недостатъци го обичах нежно. Най-после ми бе отнет; и такава е силата на самоизмамата и толкова странни са прищевките на умиращия, че с последния си дъх, представете си, ме уверяваше, че ми прощава за сприхавия нрав!

От брака ни имах една-единствена награда — дъщеря ми Клара. Всъщност тя наследи част от недостатъците на баща си, но във всичко друго, ако не ме мамят пристрастните ми очи, качествата си дължи на мен и може да се каже, че по душа е същинска майчичка. Аз от своя страна, ако и да имам някакъв грях, като майка не мога да бъда упрекната в нищо. Тъй че тук поне бъдещето обещаваше нещо по-добро; в нейно лице най-после имах близка, от която можех да очаквам отрада. Но не било писано. Няма да ми повярвате, ако ви кажа, че тя избяга от къщи, ала това е истината. Някаква идея й е завъртяла главата, тъй че ако срещнете някъде една млада девойка (трябва да добавя, изключително привлекателна), която се нарича Лъксмор, Лейк или Фонбланк (защото имам сведения, че си служи безразборно с тези и много други имена), предайте и от мое име, че й прощавам за жестокостта и макар че никога вече няма да видя лицето й, винаги съм готова да й отпусна щедра издръжка.

След смъртта на мистър Лъксмор потърсих утеха в работата. Мисля споменах, че седем къщи освен тази съставляваха имуществото на мистър Лъксмор; за мен те се оказаха седем злини. Алчността на наемателите непочтеността на адвокатите и некадърността, която царува на съдийската скамейка, с общи усилия направиха тези къщи бреме на живота ми. Всъщност, едва започнах лично да се ровя в тия работи и открих толкова много неправди, срещнах толкова много умишлена грубост, че затънах в безкрайни дела, някои от които и до днес още не са решени. Сигурно сте чували вече името ми, аз съм мис Лъксмор от съдебната хроника — странна участ, наистина, за жена, родила се с почти малодушно желание за спокойствие! Но аз съм от ония, които, щом започнат една работа, по-скоро биха умрели, отколкото да я оставят незавършена. Какви ли не пречки срещах: безочие и неблагодарност, от страна на адвокатите ми, у противниците си — упоритост, която е за мен може би най-гнусният порок на тоя свят, от страна на съдиите, вярно, учтивост — трябва да призная, винаги учтивост, — но нито искрица на безпристрастие, познаване на законите и Правдолюбие, които имаме право да искаме от един съдия-най-високо стоящия служител на човека. И все пак останах непоклатима пред всички тези трудности.

Едва след като загубих едно от многобройните си дела (въпрос, на който няма да се спирам), ми хрумна да направя безрадостна обиколка из различните си къщи. Четири бяха по това време затворени и без наематели, като каменни стълбове, напомнящи поквареността на епохата и упадъка на личната нравственост. Три бяха заети от хора, които ми дотягаха с всевъзможните си несправедливи претенции и съдебни хитрини — хора, които и до този момент се мъча с какви ли не средства да изгоня. Тези последните може би ми причиняваха най-много огорчения и сърцето ми кипеше като гледах как сякаш напук и с безочлива самонадеяност заемаха прекрасните сгради, които за мен бяха като плът от собственото ми тяло.

Оставаше ми да посетя още една къща — тази, в която сме сега. Бях я дала под наем (защото по това време живеех в хотел, както винаги съм предпочитала) на някой си полковник Джералдин, джентълмен, придаден към принц Флоризел Бохемски, за когото сигурно сте чували, и съдейки по характера и положението на моя наемател, сметнах, че поне тук никой няма да ме безпокои. Какво беше учудването ми, когато намерих тази къща също със затворени капаци и явно напусната! Не ще и дума, почувствувах се оскърбена; според мен една къща, както яхтата, трябва да се използува, затова реших още на другата сутрин да отнеса въпроса до адвоката си. Междувременно гледката естествено ме върна мислено в миналото и обзета от най-нежни чувства, седнах срещу вратата, на парапета на градинската ограда. Беше студен августовски следобед, но тук беше завет, както бихте могли да се убедите на светло, защото мястото е защитено от клонат кестен, площадът също беше пуст, някъде отдалеч долиташе музика и от всичко това изпаднах в много приятно настроение, което не може да се нарече нито щастие, нито тъга, но притежава остротата и на едното, и на другото.

Сепна ме пристигането на един голям, много красив фургон, теглен от расови коне, яхнати от няколко мъже с много представителна външност, отстрани на колата вместо име на търговец беше изписан фамилен герб, толкова дребен, че не можех да го разчета от мястото си. Фургонът спря пред къщата ми и един от мъжете незабавно отвори вратата. Спътниците му — преброих общо седем души — се заловиха бързо и дисциплинирано да вадят от фургона и да пренасят в къщата най-различни кошници, тарги и сандъци, каквито се употребяват за пренасяне на чинии, покривки и кърпи за маса. Разтвориха широко прозорците на столовата, уж да я проветряват, и видях, че неколцина от тия, които бяха вътре, подреждаха масата за ядене. Ясно е, заключих, че наемателят ми ще се връща, и при все че държах твърдо на решението си да не допусна никакво посегателство върху правата ми, броят и дисциплинираността на неговите слуги и спокойното разточителство, което изглежда цареше в квартирата му, ми направиха добро впечатление. Все още бях заета с тези мисли, когато за мое крайно учудване прозорците и капаците на столовата отново се затвориха, хората започнаха да излизат отвътре и да се настаняват пак на фургона, последният затвори вратата подире си, фургонът потегли и къщата отново опустя, обърнала към площада като сляпа затворените си прозорци, сякаш цялата тази работа беше мираж.

Не беше обаче мираж, защото когато се привдигнах и по този начин очите ми дойдоха почти наравно с полукръглото прозорче над вратата, видях, че макар да имаше още няколко часа до смрачаване, лампите в преддверието бяха запалени и оставени да горят. Ясно е значи, че се очакват гости, и то след като се мръкне. За кого ли, запитах се с възмущение, се правят тези тайни приготовления? Макар и не особено скромна, аз съм жена със строги нравствени принципи; ако къщата ми, в която ме бе довел моят съпруг, ще стане petite maison (Лудница (фр.) — Б. пр.) щях волю-неволю да се видя принудена да подам жалба; решила да дойда пак в очакване на най-лошото, забързах към хотела да вечерям.

Към десет бях на поста си. Нощта беше ясна и тиха; луната светеше толкова силно, че даже лампите бледнееха сред нея, а сянката под кестена имаше мастиленочер цвят. Притаих се тук до ниския парапет, гърбом към перилата, с лице към осветената от луната фасада на старата ми къща и се унесох в нежни спомени за миналото. Времето летеше, всички градски часовници удариха единайсет, скоро след това видях, че се приближава някакъв джентълмен с величествена осанка и приятна външност. Вървешком той пушеше, под светлото му разкопчано пардесю се виждаше вечерно облекло, държеше се със сериозно изящество, което веднага привлече вниманието ми. Пред вратата на къщата извади от джоба си секретен ключ, влезе тихо и изчезна в осветеното преддверие.

Едва се загуби от очите ми и забелязах, че от противоположната страна на площада се приближава бързо друг, много по-млад човек. Като се има предвид годишното време и меката топла нощ, беше някак прекалено загърнат и пътьом, макар и да бързаше, непрекъснато поглеждаше плахо назад. Когато стигна вратата, той се спря и сложи единия си крак на стъпалото като че се готвеше да влезе, после, изведнъж променил намерението си, се обърна и забърза обратно, поспря се за втори път, сякаш в мъчително колебание, най-после с енергично движение се обърна кръгом, върна се право към вратата и похлопа с чукалото. Първият, който бе дошъл тук, почти незабавно го пусна.

Сега любопитството ми беше силно възбудено. Свих се колкото можех под най-гъстата сянка и зачаках какво ще се случи по-нататък. Не стана нужда да чакам дълго. От същата страна на площада се показа втори млад човек, който вървеше бавно и тихо и като първия беше загърнат до носа. Пред къщата се спря, хвърли бърз и всеобхватен поглед наоколо и като видя пустия площад, осветен от луната и лампите, нададе ухо през перилата и изглежда се ослуша какво става в къщата. От столовата се чу гръм на запушалка от шампанско, а след това — плътен мъжествен смях. Подслушвачът се престраши, извади ключ, отвори вратичката пред сутерена и влезе, после я затвори безшумно подире си и заслиза по стълбата. Точно когато главата му се изравни с тротоара, той се полуизвърна и отново огледа подозрително площада. Шалът около врата му се бе смъкнал, луната го огря целия и аз се сепнах като забелязах колко бледо и развълнувано беше лицето му.

Не можех да бездействувам повече. Убедена, че се готви нещо страшно, прекосих уличното платно и се приближих до парапета на сутерена. Долу нямаше никого, значи човекът трябва да е влязъл в къщата — с каква цел просто ме беше страх да си помисля. Никога в живота не ми е липсвал кураж, и сега, като видях, че вратичката на сутерена е само притворена, бутнах я лекичко, тя се отвори и заслизах по стълбата. И вратата на кухнята като портичката на сутерена беше също затворена, но не заключена. Изведнъж ми проблясна мисълта, че по тоя начин престъпникът подготвя бягството си, а тази мисъл, която потвърждаваше най-лошите ми подозрения, ми вдъхна още по-голяма решителност. Влязох в къщата и тъй като сега вече не ме беше страх за живота ми, затворих и заключих вратата.

От столовата над мен се чуваше глас с приятен тембър, увлечен в непринуден разговор. В приземния етаж цареше не само дълбока тишина, но и мракът като че ли притискаше очите ми. Постоях тук известно време, навряла се сама в най-голямата опасност и неспособна нито да помогна с нещо, нито да се намеся. Не отричам, че бе започнал да ме обзема страх, когато изведнъж по пода на коридора забелязах някаква мъждукаща светлина, сякаш наблизо нещо гореше безшумно. С безкрайна предпазливост се насочих опипом натам и щом най-после стигнах ъгъла на коридора видях вратата на кухненския килер леко открехната, а през пролуката падаше тясна ивица светлина. Примъкнах се още по-наблизо и залепих око на отвора. Човекът вътре седеше на стол и, доколкото можех да видя, слушаше с много напрегнато внимание. На масата пред себе си бе сложил часовник, два стоманени револвера и фенер с увеличително стъкло. За секунда през главата ми преминаха много противоречиви догадки и кроежи, а в следващата секунда затръшнах вратата и заключих злодея. Изненадана от собствената си решителност стоях задъхана, облегната на стената. От кухненското килерче не се чуваше нито звук, човекът, който и да беше той, се бе примирил без съпротива с участта си, а аз, доволна от направеното, стоях смразена от ужас и очаквах най-лошото. Заклех се да не го карам да чака дълго, и за да свърша по-добре работата си, обърнах се и се заизкачвах по стълбата.

Както се промъквах опипом към първия етаж, изведнъж, тъй като съм човек със силно чувство за хумор, положението ми се видя много смешно, Тук съм аз, собственичката на къщата, вмъкнала се като крадец в нея, а там, в столовата — двама джентълмени, които не познавам, са седнали спокойно да вечерят и само благодарение на бързината си ги бях спасила от неприятна и дори опасна изненада. Чудо ще бъде, ако не съумея да извлека нещо забавно от толкова необикновено положение.

Зад столовата имаше малко помещение, предназначено за библиотека. Запромъквах се предпазливо към него и ще видите как съдбата изпълни точно желанието ми. Времето беше, както казах, мрачно; за да се проветрява столовата и същевременно къщата да запази откъм фасадата необитаемия си вид, прозорецът на библиотеката бе широко отворен, а вратата между двете помещения оставена открехната. Към тази пролука именно прилепих око.

Дълги восъчни свещи в сребърни свещници хвърляха бледата си светлина върху масата с покривка от дамаска и остатъците от рядко апетитни студени блюда. Двамата джентълмени бяха привършили вечерята си и сега се занимаваха с пурите и ликьора, докато на сребърен спиртник се вареше кафе по ориенталски с най-примамлив аромат. По-възрастният от двамата, този, който бе пристигнал пръв, седеше срещу мен; другият се бе разположил от лявата му страна. И двамата, като човека в кухненския килер, явно се ослушваха напрегнато и на лицето на втория като че ли забелязах следи от страх. Колкото и да е чудно обаче, когато заговориха, ролите се смениха.

— Уверявам ви — каза по-възрастният джентълмен, — не само чух затръшване на врата, но и много предпазливи стъпки.

— Ваше височество сигурно се лъже — отговори другият. — Аз съм надарен с много остър слух и мога да се закълна, че дори мишка не е прошумоляла — Обаче бледото му и свъсено лице беше в пълно противоречие с думите му.

Негово височество (в чието лице, разбира се, лесно познах принц Флоризел) изгледа сътрапезника си само за частица от секундата и макар че нищо не наруши непринудената му и спокойна поза, забелязах, че съвсем няма вид на човек, който ще се остави да го излъжат.

— Добре — рече той, — да оставим този въпрос. А сега, сър, след като съвсем открито ви обясних чувствата, от които се ръководя, позволете ми да ви помоля да вземете пример от моята откровеност, както обещахте.

— Изслушах ви с голям интерес — отговори другият.

— С рядко търпение — вметна принцът учтиво.

— Да, ваше височество, и с неочаквано съчувствие — отвърна младият. — Не зная как да ви опиша промяната, която стана у мен. Изглежда че притежавате обаяние, на което дори враговете ви не могат да устоят. — Той погледна часовника над камината и видимо пребледня. — Толкова късно! — извика той. — Ваше височество… бог ми е свидетел, че сега ви говоря искрено — преди да е станало много късно, напуснете тази къща!

Принцът пак изгледа своя събеседник, а после бавно изтърси пепелта от пурата си.

— Много странни думи! — рече той. — A propos de bottes (Казано между другото (фр.) — Б. пр.) аз никога не довършвам пура — щом пепелта й падне, очарованието се губи, ароматът изчезва и остава само мъртъв тютюн — и имам навика да хвърлям тази шушулка и да си избирам друга — И както рече, така и стори.

— Не се отнасяйте лекомислено към моята молба — подзе отново младият с глас, който трепереше от вълнение. — Тя е отправена с цената на честта ми и с риск за живота ми. Вървете… махнете се веднага? Не губете нито миг и ако имате милост към един млад човек, наистина жестоко измамен, но нелишен от добри чувства, когато излизате, не поглеждайте назад.

— Сър — отвърна принцът, — аз дойдох тук след като повярвах на честната ви дума и също ви давам честна дума, че ще продължавам да се уповавам на нея. Кафето е готово, прощавайте, но ще трябва пак да ви създам труд. И с вежлив жест очевидно подкани сътрапезника си да налее кафето.

Нещастният младеж стана от мястото си.

— Умолявам ви — провикна се той, — в името на всички свети чувства, от милост към мен, ако не от съжаление към себе си, вървете си, докато не е станало късно.

— Сър — отговори принцът, — аз не се поддавам лесно на страх, ако имам някакъв недостатък, който трябва да си призная, това е склонността към любопитство. Вие си служите с погрешни средства, за да ме накарате да се махна от тази къща, в която изпълнявам ролята на ваш домакин, и позволете ми да добавя, младежо, ако ни застрашава някаква опасност, причина за това сте вие, а не аз.

— Уви, не знаете на какво ме обричате — възкликна другият. — Но поне няма да бъда виновен — С тези думи той пъхна ръка в джоба си, погълна бързо съдържанието на една стъкленичка и в същия миг политна назад и през стола си се строполи на пода. Принцът стана от мястото си, пристъпи и се надвеси над човека, който лежеше сгърчен на килима.

— Жалка мушица! — чух как промърмори негово височество. — Уви, жалка мушица! Иска ли питане кое е по-смъртоносно — слабостта или порочността? И може ли привързаността към някакви идеи, наистина сами по себе си благородни, да докара човек до такава безславна смърт?

В това време аз бутнах вратата и влязох в стаята.

— Ваше височество — заговорих, — сега не е време за нравоучения, ако побързаме, можем да спасим живота на този нещастник, що се отнася до другия, не се безпокойте — аз го държа здраво под ключ.

При влизането ми принцът се обърна и ме изгледа очевидно спокойно, но с дълбоко учудване, което ме накара да загубя самоувереността си.

— Уважаема мадам — провикна се той най-после, — но коя сте вие, дявол да го вземе?

Бях вече коленичила на пода до умиращия. Разбира се, нямах представа с какво средство бе посегнал на живота си, затова трябваше да опитам различни противоотрови. Тук имаше и масло, и оцет, защото принцът бе предоставил на младия човек честта да направи сам една от прочутите му салати, и приложих по четвърт до половин пинт от всяко без видим резултат. След това си послужих с горещо кафе, от което бе останало може би около един литър.

— Нямате ли мляко? — попитах.

— Боя се, мадам, че сме забравили да купим мляко — отговори принцът.

— Тогава сол — рекох, — солта успокоява болките. Подайте ми солта.

— А може би и горчицата? — запита негово височество, подавайки ми една чиния, на която бе изсипал съдържанието на няколко солници.

— Ах — извиках аз, — отлична идея! Разтворете около половин пинт горчица така, че да може да се пие.

От солта ли, от горчицата ли, или от самото съчетание на толкова много силни средства, но когато и последната капка влезе в гърлото му, младият пациент най-после получи облекчение.

— Ето! — възкликнах, естествено зарадвана. — Спасих един живот!

— И все пак, мадам — възрази принцът, — под вашето милосърдие може да се крие жестокост. Когато е загубена честта, най-меко казано, е излишно да се продължава животът.

— Ако животът ви беше променчив като моя, ваше височество — отговорих, — щяхте да бъдете на съвсем друго мнение. Що се отнася до мен, след толкова големи нещастия и низости, аз не губя вяра в бъдещето.

— Вие говорите като истинска лейди, мадам — каза принцът, — а като такава казвате само истината. На мъжете обаче е позволена такава широка свобода, а добрите обноски се изискват от тях толкова рядко и са толкова лесно постижими, че е непростимо да не ги прояви човек. Но-разрешете ми да повторя един въпрос, който ви зададох първоначално, боя се, малко неучтиво — и тъй, питам ви повторно коя сте вие и на какво дължа честта да се радвам на вашето присъствие?

— Аз съм собственица на къщата, в която се намираме — отвърнах.

— И все пак не ми е ясно — каза принцът.

Но в този момент часовникът на камината заби дванайсет и младият човек, повдигайки се на лакът, с израз на отчаяние и ужас, какъвто не съм виждала досега, извика умолително:

— Полунощ! О, милостиви боже!

Стояхме смразени на местата си, докато звънливото чукче на часовника отмерваше останалите удари и не бяхме още помръднали, толкова трагично бе прозвучал гласът на младия човек, когато безбройните часовници на Лондон започнаха на свой ред да отмерват часа. Часовникът не се чуваше извън стените на стаята, в която се намирахме, но едва отекна в нощта вторият удар на Биг Бен (Часовникът на сградата на парламента в Лондон. — Б. пр.) и силен гръм огласи къщата. Принцът скочи към вратата, през която бе влязъл, но колкото и бърз да беше, аз успях да му преградя пътя.

— Имате ли оръжие? — изкрещях.

— Не, мадам — отвърна той. — Но тъкмо навреме ме сещате, ще взема ръжена.

— Човекът долу — рекох — има два револвера. Готов ли сте да излезете насреща му при такова съотношение на силите? Принцът помълча, сякаш разколебан.

— Все пак, мадам — каза той, — трябва да разберем какво се е случило.

— Естествено — извиках. — Кой възразява против това? Аз съм не по-малко любопитна от вас, но нека по-добре да повикаме полицията или, ако ваше височество се опасява от скандал, някого от вашите слуги.

— Ех, мадам — отвърна той с усмивка, — не очаквах това от смела дама като вас. Нима искате да пращам други там, където самият аз не смея да стъпя?

— Имате пълно право — рекох, — а аз съм изцяло на погрешен път. Тръгвайте, за бога, а аз ще държа свещта!

Така слязохме заедно на долния етаж, като принцът носеше ръжена, а аз — свещта, заедно се приближихме и отворихме вратата на кухненския килер. Мисля, че до известна степен бях подготвена за гледката, която се откри пред очите ми, подготвена в смисъл да видя злодея мъртъв, ала страшните подробности на това чудовищно самоубийство не бяха по силите ми. Принцът, невъзмутим пред този ужас, както бе останал непоклатим и пред опасността, ми помогна с н ай-почтителна галантност да се върна в столовата.

Там заварихме нашия пациент, наистина все още блед като мъртвец, но значително по-добре и вече седнал на един стол. Той протегна и двете си ръце с най-трогателен въпросителен жест.

— Мъртъв е — каза принцът.

— Уви! — възкликна младежът. — А трябваше да бъда аз! Защо съм жив още на сцената, която опозорих, когато той, моят предан другар, който може наистина да бъде упрекнат за много неща, но въпреки това беше олицетворение на верността, се е осъдил и убил сам поради една неволна грешка? Ах, сър — каза той, — и вие, мадам, без чиято ненужна помощ сега нямаше да ме гризе съвестта, вие виждате в мое лице жертва и на грешките, и на добродетелите ми. От рождение аз мразя неправдата, от най-ранна възраст кръвта ми кипваше против бога, когато видех болни, и против хората, когато гледах мъките на сиромасите; коричката на просяка засядаше на гърлото ми, когато сядах да ям моите деликатеси, а сакатото дете ме разплакваше. Какво неблагородно имаше в това? Ала погледнете до какво падение са ме довели тези мисли! Година след година тази любов към несретниците ме обладаваше все повече. Можеше ли да се разчита на кралете? Можеше ли да се разчита на тези благоденствуващи съсловия, които сега тънат в пари? Наблюдавах хода на историята, знаех, че депутатът, сегашният ни управник, е нечестен, подъл и глупав, виждах как във всички времена той е интригувал, за да събори това, което стои по-високо, и да потиска стоящите по-ниско от него, знаех, че глупостта му накрая ще го погуби, знаех, че дните му са преброени, но защо да чакам, защо да оставя бедното дете да трепери на дъжда? Наистина идеха подобри дни, но дотогава детето щеше да умре. Уви, ваше височество, уверявам ви, от благородно нетърпение аз се присъединих към враговете на това несправедливо и обречено общество, уверявам ви, от естествено желание да поддържам пламъка на моето човеколюбие се обвързах с неотменима клетва. Тази клетва е цялата моя история. За да дам свобода на бъдните поколения, аз се отказах от своята. Трябваше да бъда готов да изпълня всяка заповед и скоро баща ми се скара, че се прибирам в късни часове и ме изгони от къщата си. Бях сгоден за едно почтено момиче и с нея трябваше да се разделя, защото не беше толкова наивна да вярва на измислиците ми, а имаше такава чиста душа, че не можех да й разкрия истината. И ето ме сега — сам със съзаклятници! Уви, с течение на времето илюзиите ми се разпръснаха. Заобиколен от фанатици, виждах как с всеки изминат ден самонадеяността и безразсъдството им растяха, виждах същевременно как вярата ми с почти същата последователност отслабва. Бях пожертвувал всичко в името на делото, в което вярвах, ала с всеки изминат ден все повече се засилваха съмненията ми дали наистина го придвижваме напред. Страшно беше обществото, с което воювахме, но не по-малко страшни бяха и нашите средства.

Няма да ви разказвам за страданията си, няма да се спирам да ви описвам как в сърцето си се упреквах за прекомерността и суетността на моята злощастна саможертва като гледах млади хора, необвързани като мен, щастливи, женени, с деца, с радост да залягат върху работата си. Няма да ви описвам как, измъчен от мизерия, лоши жилищни условия, недояждане и неспокойна съвест, усещах, че здравословното ми състояние започва да се влошава и през дългите нощи, когато скитах без подслон по дъждовитите улици, към най-жестоките телесни мъки се прибавяха душевни терзания. Тези неща не са присъщи само на мен, те са характерни за всички нещастници в моето положение. Клетва, която толкова лесно се полага, а трудно се престъпва, клетва, поета с младежка пламенност, за която обаче с течение на годините започваме да се разкайваме с ридаещо сърце, но напразно, клетва, която някога е била самата божия истина, ала се оказва символ на безсмислена и празна робия — такъв е яремът, който много млади хора с радост си надяват и под чието непосилно бреме живеят, за да страдат по-тежко, отколкото при смърт.

Загубих търпение. Молех да ме освободят, но знаех прекалено много, затуй все ми отказваха. Избягах, да, поне временно. Стигнах Париж. Намерих си квартира на улица „Сен Жак“, почти срещу Вал дьо Грас. (Голяма военна болница в Париж. — Б. пр.) Стаята ми беше мизерна и гола, но надвечер слънцето надничаше в нея, оттам се виждаше част от зелена градина, на един съседен прозорец беше окачен кафез с птичка, която разхубавяваше утринта, а аз, болен, можех да се излежавам и да почивам, аз, разбунтувал се издъно срещу идеите, на които бях служил, не изпълнявах вече заповедите на съвестта и не ме товареха повече със срамни и противни задачи. О, какво време на отмора беше това! Понякога на сън още чувам гласа на птичката на съседа.

Парите ми се свършваха и се налагаше да си намеря работа. Едва минаха три дни откакто бях почнал да търся и усетих, че ме следят.

Запомних чертите на човека, който ми беше съвсем непознат, и се мушнах в едно малко кафене, където прекарах цял час, преструвайки се, че чета вестниците, ала вътрешно треперех от ужас. Когато пак излязох на улицата, тя беше съвсем пуста и отново задишах свободно, но уви, не бях минал и три пресечки, когато повторно забелязах човека-копой, тръгнал по дирите ми. Не биваше да губя нито час, своевременното подчинение все още можеше да ми спаси живота, който и без това беше загубен и опозорен, тъй че, с всички сили се завтекох към парижкото представителство на организацията, на която служех.

Приеха разкаянието ми. Отново поех омразното бреме на този живот, отново бях на разположение на хора, които презирах и мразех, макар и все още да им завиждах и да им се възхищавах. Поне бяха предани на делото, на което служеха, а аз, някога като тях, сега бях загубил силата на вярата си и работех като наемник, възнаграден с един противен живот. Да, сър, на това бях обречен аз — подчинявах се, за да продължавам да живея, и живеех, за да се подчинявам.

Последната ми задача беше тази, която завърши толкова трагично тая нощ. Казвайки смело кой съм, трябваше от името на организацията да поискам частна аудиенция с ваше височество, по време на която да ви убия. Ако е останало нещо от предишните ми убеждения, то е омразата към всякакви крале, тъй че когато ми предложиха тази работа, с радост я приех. Уви, сър, вие възтържествувахте. Докато вечеряхме, спечелихте сърцето ми. Вашият характер, дарбите ви, плановете ви за вашата злочеста страна — всичко ми беше представено в невярна светлина. Аз започнах да забравям, че сте принц, започнах със състрадание да си спомням, че и вие сте човек. Като виждах, че часът наближава, изпитвах неописуема мъка, а когато най-после чухме затръшването на вратата, което, колкото и да ми беше неприятно, показваше, че е пристигнал съучастникът в моето престъпление, сам знаете колко настойчиво ви замолих да се махнете оттук. Уви, вие не желаехте! И какво трябваше да сторя? Да ви убия не можех, сърцето ми се бунтуваше, ръката ми не смееше да извърши такова деяние. Ала не биваше дави оставям повече тук, защото когато удареше часът и другарят ми дойдеше, верен на дълга си, готов поне той да изпълни нашата задача, не можех да допусна нито вие да бъдете убит, нито той — арестуван. От такъв изход можеше да ме избави смъртта и само смъртта и не е моя вината, че продължавам да съм жив.

— А вие, мадам — продължи младият човек, обръщайки се по-пряко към мен, — несъмнено сте била предопределена да спасите принца и да провалите плановете ни. Вие продължихте живота ми и като заключихте моя съучастник, ме направихте виновник за неговата смърт. Той е чул, когато е ударил часът, но е бил безсилен да направи каквото и да било и с мисълта, че не е изпълнил дълга си, с мисълта, че аз сам ще се нахвърля върху ваше височество и ще загина, тъй като той не е в състояние да ми помогне, е насочил пистолета към себе си.

— Прав сте — каза принц Флоризел, — наистина от благородни подбуди сте се нагърбили с това бреме и като виждам как доблестно се самообвинявате и колко жестоко сте наказан, сам се чувствувам виновен. Защото не е ли чудно, мадам, че вие и аз, проявявайки общоприетите и банални добродетели и изпадайки в обичайните, но въпреки това непростими грешки, стоим тук, пред очите на бога, както се казва, с чисти ръце и спокойна съвест, докато този клет младеж заради една грешка, за която мога почти да му завиждам, е изпаднал в такова отчаяние?

— Сър — продължи принцът, обръщайки се към младия човек, — не мога да ви помогна, помощта ми само ще отклони гръмотевицата, надвиснала над вас; мога само да ви пусна да си отидете свободно.

— И тъй като тази къща е моя, сър — обадих се аз, — ще ви моля да бъдете тъй добър да махнете трупа. Мисля, че вие и вашите другари съзаклятници можете да ми направите поне тази услуга.

— Ще го направим — отвърна младежът навъсено.

— А на вас, почитаема мадам — каза принцът, — на която дължа живота си, с какво мога да ви се отплатя?

— Ваше височество — отговорих, — ще ви кажа направо: тази е любимата ми къща, тъй като е не само ценен имот, но и ми е скъпа поради различни спомени. Имам безконечни разправии с наемателите от простолюдието и отначало се зарадвах, че съм намерила наемател от ранга на началника на вашите конюшни. Ала сега започвам да мисля другояче — големите личности са заобиколени от опасности, а не искам жилището ми да бъде изложено на такива рискове. Ще ви бъда много задължена, ако отмените наемния договор.

— Трябва да ви кажа, мадам — отвърна негово височество, — че полковник Джералдин е само мое прикритие и наистина много ще ме огорчава мисълта, че съм толкова нежелан наемател.

— Ваше височество — рекох, — като човек вие събудихте у мен искрено възхищение, но когато става дума за жилищна собственост, не мога да допусна да се влияя от чувства. За да ви докажа обаче, че в молбата ми няма някакви лични подбуди, ще ви се закълна тържествено тук, че никога не ще приема в тази къща друг наемател.

— Мадам — рече Флоризел, — вие защищавате каузата си така очарователно, че не мога да ви откажа.

Така и тримата се разделихме. Младежът, все още олюлявайки се, тръгна сам да търси помощта на своите съмишленици-конспиратори, а принцът най-внимателно и галантно ме придружи до вратата на хотела ми. На другия ден наемният договор бе анулиран и макар че понякога съжалявам за клетвата си, оттогава досега не съм допуснала наемател в тази къща.

ИЗЛИШНАТА КЪЩА (Продължение)

Когато старата дама свърши повествованието си, Съмърсет побърза да й изкаже своите комплименти.

— Мадам — рече той, — вашата история е не само забавна, но и поучителна, а вие я разказахте извънредно живо. Особено накрая тя ме развълнува много, защото едно време бях със свободомислещи възгледи и положително бих се присъединил към някоя тайна организация, ако можех да намеря. Но целият разказ ми хареса много и благодарение на него можах да почувствувам по-добре различните ви затруднения, тъй като и аз съм донякъде несдържан по характер.

— Не ви разбирам — каза мисис Лъксмор малко раздразнено. — Сигурно неправилно сте изтълкували разказаното. Вие ме учудвате.

Обезпокоен от променения тон и държане на старата дама, Съмърсет побърза да се оправдае.

— Уважаема мисис Лъксмор — рече той, — вие изглежда погрешно разбирате забележката ми. Тъй като съм човек с малко пламенен темперамент, съвестта ми непрекъснато се бунтуваше, като слушах как сте страдали от подобен род хора.

— О, много мило наистина — отвърна старата дама, — вие имате много благородна душа. Жалко, че толкова рядко срещам такова качество.

— Но във всичко това — продължи младежът — не виждам нищо, което да засяга мен.

— Тъкмо исках да се спра и на този въпрос — отговори тя. — В обещанието, което дадох на принц Флоризел, имате вече пред себе си един от елементите на тази работа. Аз съм жена със скитнишки дух и когато не съм заета с дела в съдилищата, имам навика да посещавам европейските курорти, не че съм боледувала някога, а защото не съм вече млада и ми прави удоволствие да се движа между много хора. Та да стигнем без заобикалки до въпроса: сега се каня да ходя в Евиан; тази кошмарна къща, която трябва да оставя, а не смея да дам под наем, ми тежи като непосилно бреме, затова възнамерявам да се избавя от тая грижа и същевременно да ви направя една добра услуга, като ви предоставя къщата в това състояние и с цялата й мобилировка. Това ми хрумна изведнъж, идеята ми се стори забавна и вярвам, че ще огорчи дълбоко моите роднини, ако се научат. И тъй, ето ви ключа, а когато дойдете отново утре в два часа след обед, няма да намерите нито мен, нито котките ми, тъй че никой вече няма да ви безпокои в новото ви жилище.

Като рече това, старата дама стана, изглежда с намерение да изпрати госта си, ала Съмърсет, вторачен малко смутено в ключа, запротестира.

— Уважаема мисис Лъксмор — каза той, — предложението ви е много необичайно. Вие не знаете нищо за мен, освен че проявих едновременно и дързост, и свенливост. Та аз може да съм най-изпечен мошеник, може да продам мебелите ви…

— Ако щете вдигнете къщата във въздуха с барут, все едно ми е! — извика мисис Лъксмор. — Излишно е да спорим. Аз съм толкова непреклонна по характер, че втълпя ли си нещо, никакви странични съображения не могат да ме разубедят. Това просто ме забавлява и толкова. Вие от ваша страна може да правите каквото искате — да давате под наем стаите, да отворите свой хотел; аз от своя страна ви обещавам да предизвестя цял месец предварително за завръщането си, а трябва да знаете, че много добросъвестно изпълнявам обещанията си.

Младежът се готвеше пак да протестира, когато забеляза някаква внезапна и многозначителна промяна в изражението на старата дама.

— Мислех ви за възпитан човек! — извика тя.

— Мадам — произнесе Съмърсет с пламенна тържественост, — мадам, приемам. Моля ви, разберете, приемам с радост и признателност.

— А, добре — отвърна мисис Лъксмор, — ако сбърках, моля да ме извините, А сега, след като всичко е напълно уредено, пожелавам ви лека нощ.

После, сякаш да не му даде възможност да се разколебае, изблъска бързо Съмърсет през главния вход и той остана сам на тротоара с ключ в ръка.

На другия ден около определения час младежът стигна площада, който ще наричам тук Златния площад, макар че това не е истинското му име. Не знаеше какво го чака, защото човек може да живее с мечти, но да не бъде подготвен за тяхното осъществяване. Този път съзерцаваше с някакъв захлас къщата, която посред бял ден изглеждаше най-величествена сред околните великолепни постройки. Опита ключа — парадният вход се отвори лесно, влезе в голямата къща като привилегирован крадец и съпроводен от ехото на запустението бързо огледа празните стаи. Котки, прислуга, стара дама, всички белези, че е била обитавана, за тези няколко часа бяха изчезнали както написаното на плоча. Обикаляйки от етаж на етаж, той се убеди, че къщата е много просторна, кухненските помещения — широки и добре обзаведени, стаите — многобройни и големи, а особено гостната представляваше помещение, подредено с вкус и с размери на палат. Макар че времето навън беше топло, приятно и слънчево и откъм Торкий полъхваше ветрец, из къщата цареше хлад, сякаш животът тук бе замрял. Навред се виждаха сенки и прах и напразно напрягаше младият човек слуха си да долови друг звук освен непрекъснатото зловещо ехо и шумоленето на вятъра сред дървесата в градината.

Уютната библиотека зад столовата, спомената от старата дама в разказа й, гледаше към плоските покриви и замрежените куполи на кухненските помещения, а при второто му идване тази стая като че ли го посрещна с усмихнато лице. Би могъл, помисли си той, да си спести разходите за жилище-ако сложи в библиотеката железния креват, който бе забелязал в една от стаите на горния етаж, ще може да спи там, а в просторната, добре проветрена и светла столова, която гледаше към площада и градината, да прекарва много приятно деня, да си готви и да се учи да постигне известно умение в живописта, на която бе решил напоследък да се отдаде. Преустройството не му отне много време, скоро младежът се върна в къщата със скромния си багаж и с любезни обноски и малко допълнително възнаграждение лесно убеди докаралия го файтонджия да му помогне в настаняването на железния креват. Към шест вечерта, когато тръгна на вечеря, Съмърсет можеше вече да гледа къщата с чувство на гордост, като че е негова собственост. Тя се възправяше величествено, с внушителна фасада и семейни гербове от двете страни. От мястото, където стоеше и си подсвиркваше, гърбом към градинския парапет, погледът му обгръщаше всяка подробност на действителността и все пак владението му се струваше мимолетно като мечта.

От няколко дни благовъзпитаните обитатели на площада следяха поведението на своя съсед. Навикът на този млад джентълмен да смуче с наслада глинената си лула около четири часа след обед на балкона на гостната на такава прилична къща, а може би още повече обстоятелството, че редовно прескачаше до една ползуваща се с добро име пивница в квартала и невъзмутимо се завръщаше с половница под мишница, скоро възбудиха до крайност любопитството и възмущението на прислугата в ливреи, обслужваща къщите около площада. Отначало критичното отношение на някои от тези джентълмени стигаше дори до обиди, но Съмърсет умееше да печели благоразположението на всякакви категории хора и след като посрещна добродушно няколкото груби думи и сръбна приятелски някоя и друга чаша с тях, си завоюва правото да се отнасят с търпимост към него.

Младият човек бе прегърнал изкуството на Рафаело ((1483–1520) — италиански художник и архитект от Ренесанса. — Б. пр.) отчасти от любов към него, отчасти поради вродено отвращение към всякакви канцеларии. Той не искаше да се обременява с редовно учене, а се залови да превърне половината от столовата в ателие за рисуване на натюрморти. Натрупа там най-различни предмети, подбрани безразборно от кухнята, гостната и задната градина и прекарваше дните си в безгрижни занимания. Междувременно огромната маса на пустата сграда над главата му тежеше на съзнанието като бреме. Да имаш в ръцете си такъв голям имот и да не вършиш нищо, значи да ти липсва инициативност; най-после реши да постъпи така, както му бе намекнала самата мисис Лъксмор — да окачи на прозореца на гостната малко обявление за даване под наем на мебелирани стаи. В шест и половина една прекрасна юлска утрин залепи обявлението и излезе на площада да види ефекта. На око надписът му се видя обещаващ и непретенциозен, после се върна на балкона на гостната да обмисли внимателно с редовната лула в уста трудния проблем какъв наем да иска.

Тогава увлечението по живописта поотслабна. Всъщност от тоя момент нататък реши да прекарва по-голямата част от деня на балкона към улицата като въдичар, който следи внимателно своята плавка, и за да понася по-добре скуката, често да се утешава с глинената си лула. В няколко случая като че ли обявлението прикова вниманието на случайни минувачи, друг път дами и господа се приближаваха с кола до самия праг, но изглежда във външността на къщата имаше нещо отблъскващо, защото щом хвърлеха поглед нагоре, всички побързваха да продължат пеш или да заповядат на кочияша да кара нататък. Така Съмърсет има неудоволствието да срещне очите на много търсачи на жилища и макар че бързаше да извади лулата и да придаде подканящ израз на лицето си, никой не благоволи дори да попита. „Да не би — мислеше си той — да има нещо отблъскващо в самия мен?“ Ала като се огледа критично в едно от стенните огледала в гостната, отхвърли тези опасения.

Но все пак като че ли не всичко беше в ред. Подробните му и точни сметки върху форзаца на книги или на гърба на театрални програми се оказваха празно губене на време. С тяхна помощ той бе изчислявал различно седмичните приходи от къщата — от скромни суми като двайсет и пет шилинга до по-внушителната цифра сто лири стерлинги, но въпреки всички принципи на аритметиката той не печелеше буквално нищо.

Това несъответствие го огорчи дълбоко и занимаваше мисълта му през цялото време, прекарвано в безделие на балкона; най-после му се стори, че е разбрал грешката в подхода си. „Сега — мислеше си той — е времето на широката реклама, времето на човека-реклама, на «Грифитс», на прочутия сапун «Пиърс» и на плодовата сол «Ино», която само с рекламен шум и гласност и с помощта на най-отвратителните картини, които си спомням да съм виждал, е изместила залъгалката на моето детство — антипиоретичната сол «Лемплоу». «Лемплоу» беше изискана, «Ино» — вездесъща, «Лемплоу» — банална, «Ино» — оригинална и ужасно вулгарна; а аз тук, човек, който претендира да познава живота, се задоволявам с половин лист хартия за писма, няколко хладни думи, които не действуват пряко на въображението, и украшение (ако може да се нарече украшение) от пет червени лепенки! Следователно, ще се проваля ли с «Лемплоу», или ще преуспея с «Ино»? Ще възприема ли оная скромност, която несъмнено подобава на дук, или ще се поуча от суровата действителност, проявявайки се преди всичко като търговец и поет?“

В резултат от тези размишления се снабди с няколко листа рисувателна хартия най-голям формат и като извади боите си, започна да майстори фирма, която да привлича окото и същевременно, според собствените му думи, да действува пряко на въображението на минувача. Нещо, което да мами с цветовете си, с добър, съблазнителен подбор на думи и реалистична рисунка, изобразяваща живота, който наемателят може да очаква между стените на този палат на удоволствието — такива според него трябва да бъдат съставките на обявлението. Можеше, от една страна, да опише скромните наслади на домашния живот, вечерния огън, русокосите палавници и съскащия самовар, а от друга, можеше (и беше почти уверен, че това по допада на неговата муза) да представи прелестите на друг вид живот, малко по-широк по обхват или, смело казано, рая на мохамеданите. Толкова дълго се колеба художникът между тези два образа, че преди да стигне до решение, и двете рисунки бяха вече намислени и напълно завършени. С пословично нежното сърце на родител той се видя неспособен да пожертвува нито едната, нито другата рожба на своето изкуство и реши да ги излага през ден. „По този начин — мислеше Съмърсет — ще се обръщам безпристрастно към всички обществени съсловия.“

С ези-тура разреши единствения още висящ проблем, така че по-съблазнителното платно спечели гласа на съдбата и първо се появи на прозореца на къщата. Беше нарисувано с голямо въображение, текстът — красноречив, цветовото съчетание — привлекателно и смело и ако не беше несъвършеното изпълнение на художника, биха го обявили за образец в тази област. Ала и в този си вид, гледано от любимата му наблюдателна точка — градинската ограда, и от известно разстояние, то будеше приятни чувства в сърцето на художника.

— Създадох — възкликна той — един безценен мотив и той ще бъде тема на първата ми академична картина.

И двете творби имаха незаслужена злочеста съдба. Наистина, от време на време пред парапета на сутерена се събираше навалица, но тези хора идваха да се надсмиват, а не да обмислят сериозно предложението му, дори ония, които искаха по-подробни сведения, явно имаха за цел да го подиграят. По-пикантната от двете рисунки всъщност не прояви никаква привлекателна сила и макар да се радваше на известен скандален успех, резултатът беше равен на нула. При повторното излагане на другата творба обаче пред Съмърсет се яви действително сериозен кандидат.

Той беше възпитан на вид човек, но личеше, че скоро се е смял и още не може да овладее както трябва гласа си.

— Моля да прощавате — каза той, — но какъв е смисълът на тази необикновена обява?

— Моля вие да прощавате — отвърна Съмърсет троснато. — Смисълът й е достатъчно ясен — И тъй като от горчив опит се боеше от насмешки, понечи да затвори вратата, но джентълменът пропъхна бастуна си в пролуката.

— Моля ви, не бързайте толкова — рече той. — Ако действително давате стаи под наем, пред вратата ви стои кандидат-наемател, и ще ми бъде безкрайно приятно да разгледам помещенията и да узная наема.

С разтуптяно от радост сърце Съмърсет пусна посетителя, разведе го из различните стаи и почувствувал отново прилив на убедително красноречие, описа техните предимства. На джентълмена особено допадна изящната хармоничност на гостната.

— Тази стая — каза той — е тъкмо за мен. Какъв седмичен наем ще ми искате, ако може да попитам, за този етаж и за по-горния над него?

— Ами, да речем — отвърна Съмърсет — сто лири стерлинги.

— И дума да не става! — възкликна джентълменът.

— Е, тогава — отговори Съмърсет — петдесет. Джентълменът го изгледа някак учудено.

— Вие изглеждате странно променчив в исканията си — рече той. — Какво ще кажете, ако въз основа на вашето правило за делене предложа двайсет и пет?

— Дадено! — извика Съмърсет, но после изведнъж се засрами и добави гузно: — Знаете ли, тези пари са ми крайно нужни.

— Наистина ли? — каза непознатият, гледайки го с растящо изумление, — Значи, без допълнителните разноски?

— Аз… така да бъде — запелтечи съдържателят на къщата с мобилирани стаи.

— Включително и прислугата? — продължаваше джентълменът.

— Прислугата ли? — провикна се Съмърсет. — Да не мислите, че ще взема да ви изливам и кофите с помия?

Джентълменът го изгледа с много дружелюбно любопитство.

— Драги приятелю — каза той, — ако послушате съвета ми, ще се откажете от тази работа след което си сложи шапката и си отиде.

Това горчиво разочарование съкруши автора на рисунките и той почна със срам да се отърсва от розовите си блянове. Първо едната, а после и другата от великите му творби бе бракувана, свалена от изложението и сведена до положението на обикновена стенна картина към украсата на гостната. Замени ги точно копие на първоначалното съобщение с лепенките, към което с необикновено големи букви добави категоричния надпис:

„Без прислуга“. Междувременно беше изпаднал в състояние, близко до униние, доколкото това чувство бе съвместимо с неговия темперамент, подтиснат едновременно и от провала на начинанието му, и от комичния развой на последния разговор, и от жестокото заслепление, с което публиката се отнасяше към качествата на двете рисунки.

Мина може би една седмица, преди отново да го стресне ударът на чукалото. Някакъв джентълмен, на вид чужденец и военен, но гладко избръснат и с мека шапка, най-учтиво изрази желание да види стаите. Той обясни, че имал приятел, джентълмен с крехко здраве, който мечтаел за спокоен и усамотен живот, далеч от неприятностите и шумовете на обикновените пансиони.

— Необичайното условие във вашата обява ми направи особено впечатление — продължи той. — „Ето — рекох си, — тъкмо място за мистър Джонс“. Вие самият, сър, сигурно сте човек със свободна професия? — заключи посетителят, взирайки се с любопитство в лицето на Съмърсет.

— Художник съм — отговори младежът, без много да му мисли.

— А това — забеляза другият, поглеждайки изкосо през отворената врата на гостната, край която тъкмо минаваха, — това са част от творбите ви. Много интересни — И пак се взря още по-проницателно в лицето на младежа.

Съмърсет неволно се изчерви и забърза да заведе посетителя си на горния етаж и да му покаже стаите.

— Отлично — забеляза непознатият, надзъртайки през един от задните прозорци. — Това отзад уличка ли е, сър? Много хубаво. Хм, вижте какво, сър. Моят приятел ще наеме етажа с гостната ви, а ще спи в салона отзад, неговата болногледачка, прекрасна ирландка вдовица, която ще се грижи за всичките му нужди, ще се настани в някоя таванска стая, ще ви плаща цели десет долара седмично, а вие от своя страна обещавате ли да не приемате друг наемател? Мисля, че така е редно.

Съмърсет не можеше да намери думи да изрази благодарността и радостта си.

— Значи се разбрахме — каза другият — и за да ви спести главоболия, приятелят ми ще докара хора да извършат преустройството. Ще видите, че е много саможив човек, сър, рядко има посетители и излиза от къщи главно нощем.

— Откакто съм в тази къща — отвърна Съмърсет, — и аз рядко излизам навън, освен вечер, колкото да си купя бира. Но човек — добави той — трябва да има някакво развлечение.

След като уговориха час, джентълменът си отиде, а Съмърсет седна да пресмята в английски пари посочената сума. Резултатът от изчислението го смая и възмути, но беше вече много късно, не му оставаше нищо друго, освен да търпи, тъй че зачака пристигането на наемателя си, като се мъчеше с различни аритметични фокуси да получи по-изгоден курс на долара. На свечеряване загуби търпение и изскочи на предния балкон. Настъпи нощ, топла и тиха, лампите осветяваха краищата на градината, а средата тънеше в мрак и през високите дървета, които се изпречваха помежду, безбройните ярко осветени прозорци от другата страна на площада говореха за бели покривки и кърпи, първокачествено вино и сърдечно гостоприемство. Звездите над главата на младия човек вече се множаха, когато погледът му се спря на процесия от три файтона, които вече заобикаляха градинската ограда и се насочваха към Излишната къща. Те бяха натоварени с огромни сандъци, движеха се във военен строй един след друг и изключителната бавност на движението им навя на Съмърсет най-мрачни опасения за болестта на наемателя му.

Докато отвори вратата, файтоните бяха вече застанали до тротоара и от първите два слязоха тазсутрешният джентълмен с военната осанка и двама много едри носачи. Последните пристъпиха моментално към работа, отхвърляйки категорично помощта на Съмърсет, собственоръчно внесоха различните кошове и сандъци, собственоръчно разглобиха и пренесоха в задната гостна леглото, на което щеше да спи квартирантът, и чак когато оживлението около пристигането замря и настаняването завърши, от третата кола слезе някакъв висок и широкоплещест джентълмен, наметнат с дълга пелерина и забраден с цветно шалче, който се облягаше на рамото на една жена във вдовишко облекло.

Съмърсет го видя само бегло, когато минаваше; скоро той се затвори в гостната отзад, другите си заминаха, в стаите отново се възцари тишина и ако малко преди десет и половина не се бе явила болногледачката и не бе запитала със силен провинциален акцент има ли сносна кръчма в квартала, Съмърсет би казал, че е все още сам в Излишната къща.

Минаваше ден след ден, а младият човек още не бе видял тайнствения си наемател, нито бе чул дума от него. Вратите на етажа с гостната никога не се отваряха и макар че Съмърсет го чуваше да се движи насам-натам, високият оставаше уединен в своя апартамент. Посетители наистина идваха, ту привечер, ту в неподходящи часове на нощта или утрото, предимно мъже, едни облечени бедняшки, други — спретнато, едни вдигаха шум, други се спотайваха, ала в очите на Съмърсет всички до един бяха неприятни. У всички се долавяше някаква боязън и потайност, всички са словоохотливи, мислеше си той, и неспокойни; при по-внимателно вглеждане джентълменът с военната осанка се оказа дори съвсем не джентълмен; що се отнася до доктора, който се грижеше за болния, държането му съвсем не показваше да е завършил университет. Болногледачката също едва ли можеше да се нарече приятна съквартирантка. Откакто бе дошла, уискито в скритата бутилка на младежа започна бързо да намалява и макар да не беше никак общителна, понякога проявяваше досадна фамилиарност. Когато я запитваше за здравето на болния, тя поклащаше печално глава и заявяваше, че клетият джентълмен е в жалко състояние.

И все пак още отначало Съмърсет остана някак с впечатление, че болестта му не е телесна. Невзрачните типове, които се събираха в къщата, странните шумове, които се чуваха от гостната в късни нощни часове, небрежните грижи и нетрезвите привички на болногледачката, абсолютната липса на кореспонденция, пълното уединение на самия мистър Джонс, за чиято самоличност до тоя момент не би могъл да гарантира в съда — всичко действуваше тягостно и неприятно на душата на младежа. Преследваше го и го подтискаше предчувствие за нещо лошо, нередно и съмнително и това тревожно чувство се вкорени още по-дълбоко в душата му, когато в удобен момент има възможност да наблюдава лицето на своя наемател. Стана така. Около четири часа сутринта младият наемодател се събуди от шум в коридора. Когато скочи на крака и отвори вратата на библиотеката, видя високия със свещ в ръка, увлечен в разговор с джентълмена, който бе наел стаите. Лицата и на двамата бяха силно осветени и по физиономията на своя квартирант Съмърсет откри не белези на болест, а всички признаци на здраве, енергия и решителност. Докато още ги наблюдаваше, посетителят си тръгна, а болният, след като грижливо заключи външната врата, се завтече нагоре по стълбите без следа от умора.

Тая нощ на възглавницата у Съмърсет отново се разпали силен пристъп на детективска треска, а на другата сутрин с небрежна ръка и разсеян ум пак се залови със своето изкуство. Писано било денят да бъде богат на изненади — едва бе седнал до триножника и го връхлетя първата. Пред вратата спря кола, натоварена с багаж, мисис Лъксмор лично изкачи стремително стъпалата и заудря с чукалото. Съмърсет побърза да й отвори.

— Драги приятелю — заговори тя колкото може по-весело, — ето ме тук, сякаш паднала от луната. Много се радвам, че оставате верен на думата си, и не се съмнявам, че и вие ще бъдете доволен, когато ви освободя от задължението.

Съмърсет не намираше думи да възрази или да изкаже радостта си, а сърцатата стара дама префуча край него и се спря на прага на столовата. Гледката, която се откри пред очите й, наистина можеше да предизвика само изумление. Поставката над камината беше украсена с тенджери и празни шишета, на огнището се пържеха котлети, по пода от единия до другия край бяха разхвърляни книги, дрехи, бастуни и художнически пособия, но всички други чудесии далеч бледнееха пред ъгъла, отреден за рисуване на натюрморти. Той представляваше нещо като алпинеум, на който най-видно място, според правилата на композицията, заемаше една зелка, открояваща се на фона на меден котел, контрастиращ с черупката на варен рак.

— О, боже милостиви! — възкликна господарката на къщата, а после, обръщайки се гневно към младия човек, запита: — От какво съсловие произхождате? Имате външността на джентълмен, ала от изумителните неща, които виждам пред себе си, мога да заключа само, че сте чирак на зарзаватчия. Моля ви, съберете си зеленчуците и да не ви виждам повече.

— Мадам — смотолеви Съмърсет. — вие ми обещахте, че ще ме предупредите един месец предварително.

— Тогава още не ви познавах добре — отвърна старата дама. — Сега ви предупреждавам да напуснете веднага.

— Мадам — каза младежът, — готов съм да изпълня желанието ви и колкото се отнася до мен, мога да го сторя. Но какво да правя с квартиранта си?

— Квартирант ли? — повтори мисис Лъксмор.

— Мой квартирант, защо да отричам? — отвърна Съмърсет. — Пазарил се е да плаща на седмица.

Старата дама се тръшна на един стол.

— Вие имате квартирант… вие? — извика тя. — И как го намерихте, ако мога да зная?

— С обява — отговори младежът. — О, мадам, не стоях тук със скръстени ръце. Опитах — и очите му неволно се отместиха към рисунките, — какво ли не опитах.

Очите й проследиха неговите и за пръв път, откакто я познаваше Съмърсет, тя извади лорнет и щом прецени подробно достойнствата на творбите, звънкият й, тънък смях екна на непрекъснати изблици.

— Ох, вие сте просто възхитителен! — извика тя. — Сигурно сте ги изложили на прозореца. Макфърсън — подвикна тя на слугинята си, която през цялото това време чакаше начумерена в коридора, — аз ще обядвам с мистър Съмърсет. Вземете ключа за избата и донесете вино.

През целия обед тя беше все в такова весело настроение, даде на Съмърсет две дузини бутилки с вино, които по нейно нареждане Макфърсън донесе от избата — „като подарък, драги мой — каза тя и отново прихна да се смее до сълзи, — за вашите очарователни картини, които непременно трябва да ми оставите, преди да си отидете“ — накрая, след като го увери, че не иска да пречи на най-смахнатите чудаци в цял Лондон, събрали се в къщата й, замина (както се изрази неопределено) за континентална Европа.

Едва си отиде и Съмърсет срещна в коридора болногледачката ирландка, наглед трезва, но изпаднала в извънредно силно вълнение. От думите й стана ясно, че мистър Джонс е получил остра криза вследствие на посещението на мисис Лъксмор и че само изчерпателно обяснение може да успокои болния. Съмърсет почти рязко разказа каквото беше нужно по тоя въпрос.

— Това ли е всичко? — извика жената. — За бога, това ли е всичко?

— Добра ми женице — отвърна младежът, — не мога да разбера какво искате от мен. Дори дамата да беше жена на приятеля ми, дори да ми беше кръстница, дори да беше кралица на Португалия, какво засяга това вас или мистър Джонс?

— Света богородице! — възкликна болногледачката. — Непременно ще трябва да чуе това!

И незабавно хукна нагоре по стълбата.

Съмърсет пък се върна в столовата и с навъсено чело, под което премисляше какви ли не хипотези, опустоши остатъка в бутилката. Беше порто, а портото е вино, което единствено между равните му и превъзхождащите го може донякъде да издържи на конкуренцията на тютюна. Като посръбваше, пушеше и разсъждаваше, Съмърсет се мяташе от подозрение на подозрение, от решение на решение, и колкото повече се изпразваше бутилката, толкова по-смел и румен ставаше. Той беше скептик, без да се гордее с това, престъпления и пороци не го плашеха, гледаше и приемаше света с цинично одобрение, честа последица от младостта и доброто здраве. Същевременно чувствуваше, че живее под един и същ покрив с тайни злосторници, и вечно будният ловен инстинкт го караше да бъде нащрек. Бутилката се бе поизпразнила, лятното слънце най-после залезе и в същия миг нощта и мъките на глада го откъснаха от мислите.

Излезе и вечеря в „Крайтириън“ — вечеря в хармония не толкова с кесията си, колкото с великолепното вино, което пи с наслада. Дали поради едното или другото, но отдавна бе минало полунощ, когато се прибра. Пред входа стоеше файтон, а щом влезе в преддверието, Съмърсет се озова лице срещу лице с един от най-редовните редки посетители на мистър Джонс — мъж с мощна фигура, сурови черти и къса брадичка по американска мода. Този човек бе преметнал на рамо чер куфар, явно много тежък. Заварвайки посетител да изнася багаж в такъв късен час, младежът си спомни някои интересни истории, чувал бе за наематели, които по този начин измъквали лека-полека не само собствените си вещи, но и мебелите и приборите на къщата, в която са били подслонени, тъй че сега, едновременно във весело настроение и изпълнен с подозрения, преструвайки се на пиян, той се блъсна грубо в човека с брадичката и събори куфара от рамото му на пода. С лице, внезапно пребледняло като лист, човекът с брадичката призова жално името на своя създател и се строполи като чувал на килимчето в подножието на стълбата. Същевременно, макар и само за един-единствен миг, над перилата на първия етаж подадоха глави като зайци болният квартирант и болногледачката ирландка — лицата и на двамата бяха бледи и уплашени.

Съмърсет се вцепени, като видя това необикновено вълнение, но продължи безмълвно, докато човекът се оправяше и като се държеше за перилата и гласно благодареше на бога, отново се вдигна на крака. Какво ви е, за бога? — попита младежът задъхано, щом можа да намери думи и глас да заговори.

— Имате ли глътка бренди? — отговори другият. — Зле ми е.

Съмърсет даде на човека с брадичката да сръбне една след друга две глътки, а когато онзи се посъвзе, смутено се заоправдава, както се изрази, за ужасната си нервност — последица, каза той, от продължителна малария с периодични втрисания и като махна за сбогом с още потна и трепереща ръка, внимателно вдигна товара си и тръгна.

Съмърсет си легна, но не да спи. „Какво имаше в черния куфар? — питаше се той. — Откраднати вещи? Труп на убит? Или — при тази мисъл се изправи на леглото — адска машина?“ Закле се тържествено да разсее тези съмнения, затова на другата сутрин се разположи до прозореца на столовата, наострил очи и уши, да чака и се възползува от първата възможност.

Часовете минаваха тягостно. Вътре в къщата не се случи нищо особено, ако не се смята това, че болногледачката по-често прескачаше до ъгъла на площада и към обед речта и походката й станаха малко тромави. Скоро след шест обаче иззад ъгъла на градината се зададе много красива и елегантно облечена млада жена, която се спря на разстояние и известно време с чести въздишки съзерцава фасадата на Излишната къща. Не за пръв път бе стояла така и гледала къщата отдалеч, като нашите общи прародители пред вратите на рая, защото младият човек вече бе забелязвал живата й, стройна осанка, а очите й случайно го бяха стрелнали вече. Затова нейното идване го изпълни с приятни чувства и се приближи малко повече до прозореца да се наслаждава на тази гледка. Какво бе учудването му обаче, когато сякаш нарочно тя пристъпи напред, изкачи стъпалата и почука предпазливо на вратата! Той побърза да изпревари болногледачката-ирландка, която вероятно спеше, и има удоволствието да посрещне лично тази симпатична посетителка.

Тя запита за мистър Джонс, а после без заобикалка се заинтересува дали младият човек е стопанин на къщата (при тези думи му се стори, че долови усмивка), „защото — добави тя, — ако сте такъв, искам да видя някои от останалите стаи“.

Съмърсет й отговори, че е поел ангажимент да не приема други наематели, но тя го увери, че това не е проблем, защото става дума за приятели на мистър Джонс. „Тъй че — продължи дамата, приближавайки се внезапно до вратата на столовата, — нека започнем оттук.“ Съмърсет нямаше време да й попречи да влезе, а и може би му липсваше кураж да се опита. „Ах — възкликна тя, — колко се е променило!“

— Мадам — извика младежът, — откакто влязохте, аз имам право да кажа това.

При този наивен комплимент тя сведе клепки с престорена свенливост и като се провираше грациозно с роклята си между разните разхвърляни неща, ту с усмивка, ту с въздишка разглеждаше чудесиите на двете стаи. Взря се със светнали очи в рисунките и като поруменя силно, с малко задъхан глас даде висока оценка на качествата им. Похвали сполучливата подредба на алпинеума, а в спалнята, където Съмърсет напразно се опита да й попречи да влезе, просто не можа да сдържи възхищението си.

— Колко семпло и мъжествено! — възкликна тя. — Нито помен от женствена превзетост, толкова противна у мъж!

И веднага след това, уверявайки го, преди да успее да отговори, че много добре познава пътя и не иска да го затруднява повече, се сбогува с пленителна усмивка и заизкачва сама стълбата.

Повече от един час младата дама разговаря насаме с мистър Джонс, а когато изтече това време и вече се бе съвсем смрачило, излязоха заедно от къщата. За пръв път от пристигането на наемателя Съмърсет остана сам с вдовицата ирландка и като почака, доколкото се изискваше от приличието, пристъпи до подножието на стълбата и я извика по име. Тя дойде веднага, като сияеше от плахи усмивки и кимаше с глава, а когато младият човек учтиво й предложи да я запознае със съкровищата на своето изкуство, тя го увери, че това ще й достави огромно удоволствие, защото макар никога да не е прекрачвала прага му, често е забелязвала хубавите картини през вратата. Когато влезе в столовата и видя бутилка с две чаши, беше склонна към снизходително порицание, ала като разгледа и похвали картините, художникът лесно я убеди да сръбне поне една чашка с него.

— Наздраве — каза тя. — Удоволствие е да види човек в тази ужасна къща джентълмен като вас, толкова любезен и непринуден, при това, уверена съм, отличен художник.

Една чаша, изпита с такова приятно предисловие, неизбежно щеше да доведе до приемането на втора, на третата Съмърсет почувствува, че е излишно повече да й прави компания, а колкото до четвъртата, тя сама си я поиска.

— Защото наистина — рече вдовицата, — при всички тия часовници и химикали, без капка уиски животът би бил съвсем невъзможен. Сам видяхте, че дори Макгайр с удоволствие си поиска. И даже той, когато е отчаян от всички тези жестоки огорчения, макар и да е трезвеник като дете, е готов понякога да заплаче за една чашка. Та ще ви бъда благодарна, ако ми капнете накрая още мъничко.

Скоро след това тя започна през сълзи да описва последните минути на мъжа си и да се оплаква от оскъдното му състояние. После заяви, че чула „господаря“ да я вика, изправи се на крака, само с едно политване се заби в алпинеума с натюрмортите и като положи глава на ръка, тутакси заспа и захърка.

Съмърсет се качи веднага на първия етаж и отвори вратата на гостната, която бе ярко осветена от няколко лампи. Помещението, съединено със съседната стая посредством широка двукрила врата, беше голямо, с три високи прозореца към площада, с изящни пропорции, морскозелени тапети, нежносиня кадифена мебел и величествена камина от разноцветен мрамор. Такава помнеше Съмърсет стаята, ала тази, която виждаше сега, беше почти изцяло променена — мебелите бяха покрити с щампован кретон, стените облепени с жълтокафяви тапети и украсени със завеси, които закриваха нишите на не по-малко от седем прозореца. Струваше му се като че е влязъл, без да забележи, в съседната къща. След това погледът му се пренесе от тези по-очебийни промени върху многото интересни предмети, разхвърляни по пода. Тук имаше спусъчни механизми на разглобени пистолети, часовници и часовникови механизми в различни фази на разглобяване, някои все още усърдно тракаха, от други бяха останали само най-фините части, голяма колекция от дамаджани за киселина, буркани и шишета, дърводелски тезгях и лабораторна маса.

Задната гостна, в която Съмърсет премина, също бе претърпяла промяна. Тя бе така преустроена, че приличаше досущ на спалня в хотел — легло със зелени завеси заемаше единия ъгъл, а прозорецът беше запречен с обичайната маса и огледало. Тук вратата на един малък килер привлече вниманието на младежа и като запали восъчен кибрит, отвори я и влезе. На една маса бяха захвърлени няколко перуки и бради, по стените висеше чудновата колекция от най-различни костюми и палта, между последните особено впечатление на младия човек направи едно широко палто от най-скъпа тюленова кожа. Мигновено си спомни обявлението във вестник „Стандарт“. Високият ръст на наемателя, несъразмерната ширина на плещите му и странните подробности около неговото настаняване — всичко навеждаше на една мисъл.

Восъчният кибрит вече бе изгорял до пръстите му, затова като взе палтото в ръце, Съмърсет побърза да се върне в осветената гостна. Там със смесица от страх и възхищение се любува на изящната кройка и на първокачествената мека тъкан на дрехата. Щом видя между два прозореца тясно продълговато огледало, му хрумна друго. Облече коженото палто и като застана пред огледалото в поза на принц, пъхна ръце в широките джобове. Там пръстите му напипаха сгънат вестник. Извади го и позна шрифта и хартията на „Стандарт“; в същия миг очите му се спряха на предложението от сто лири стерлинги. Значи квартирантът, загубил вече своята тайнственост, явно е свалил палтото си още същия ден, когато е излязло обявлението.

Той стоеше така, с издайническото палто на гърба си и с разобличителния вестник в ръка, когато вратата се отвори и високият наемател със строго, но малко бледо лице влезе в стаята и отново затвори вратата подире си. Известно време двамата се гледаха в пълно мълчание, после мистър Джонс пристъпи към масата, седна и все тъй без нито за миг да го изпуска от очи, заговори на младежа.

— Имате право — каза той. — Наградата е предложена за мен. А какво ще правите сега?

Съмърсет съвсем не беше подготвен да отговори на такъв въпрос. Заварен изневиделица на местопрестъплението, предрешен в палтото на човека и заобиколен от цял арсенал сатанински експлозиви, стопанинът на пансиона беше онемял.

— Да — продължи другият, — аз и той сме едно и също лице. Аз съм човекът, когото с безсилна омраза и страх са готови да гонят от бърлога на бърлога, от скривалище на скривалище. Да, мой хазаине, ако сте беден, имате възможност да сложите основите на вашето състояние, ако сте неизвестен — с един замах да се прославите. Напихте една невинна вдовица и ви заварвам тук, в апартамента си, за чието ползуване ви плащам в брой, в момента, когато претършувате гардероба ми, а вашата ръка — как не ви е срам, сър — вашата ръка е в моя джоб! Сега можете да завършите целия низ от подлости с това, което ще бъде най-простото, най-безопасното и най-доходното! — Говорещият се спря, сякаш да подчертае своите думи, а после, променяйки рязко тона и държането си, продължи: — И все пак, сър, като гледам лицето ви, струва ми се, че не се лъжа, струва ми се, че въпреки всичко имам честта и удоволствието да говоря с джентълмен. Свалете палтото ми, сър — то само ви пречи. Отърсете се от това смущение; това, което, слава богу, само мислим, не бива да тежи на съвестта ни, всички сме били гузни за едно или друго и ако ви е хрумнало да продадете моята плът и кръв, да спечелите от страданията ми на подсъдимата скамейка и от потта на предсмъртната ми агония — това е хрумване, уважаеми сър, което не сте способен да изпълните, както и аз не мога да се съмнявам в почтеността ви — При тези думи говорещият с много добродушно, усмихнато лице, като всеопрощаващ баща, подаде на Съмърсет ръката си.

Не беше в характера на младежа да отхвърля прошка или да не приема великодушие. Моментално, почти без да мисли, той пое протегнатата десница.

— А сега — продължи квартирантът, — сега, когато държа вашата честна ръка, аз се отърсвам от опасенията си, отхвърлям подозренията, нещо повече — с усилие на волята прогонвам спомена за станалото. За мен няма значение как сте дошли тук, достатъчно ми е, че сте тук — като мой гост. Седнете и нека с вашето благосклонно позволение с помощта на отлично уиски да станем още по-добри познати.

Като рече това, той извади чаши и бутилка и двамата вдигнаха мълчаливо наздравица.

— Признайте — забеляза усмихнатият домакин, — че видът на стаята ви изненада.

— Вярно — каза Съмърсет, — и не мога да разбера какво целите с тези промени.

— Благодарение на тях — отвърна съзаклятникът — продължавам да живея. Представете си например, че съм изправен като подсъдим пред някое от вашите несправедливи съдилища, представете си различните свидетели, които се явяват, и странното несъответствие между техните показания! Един ще твърди, че ме е споходил в тази гостна в първоначалния й вид, втори я е видял такава, каквато е тази вечер, а утре или вдругиден всичко може да се е променило. Ако обичате романтиката (а такива са художниците), ще разберете, че малцина могат да се похвалят с такъв романтичен живот, както невзрачният индивид, който ви говори в момента. Невзрачен, но прочут. Моята слава е безлична, адска. С долни средства работя за светлата си цел. Виждам как свободата и спокойствието в една бедна страна безочливо се погазват, бъдещето се усмихва на тази страна, а в същото време аз живея като преследван звяр, работя за чудовищни цели и прилагам изкуството на ада.

С чаша в ръка Съмърсет наблюдаваше странния фанатик пред себе си и с неописуемо изумление слушаше пламенната му реч. Взираше се в лицето му с любопитство и проницателност и като виждаше, че е културен човек, още повече се учудваше.

— Сър — подзе той, — защото не зная дали все още да ви наричам мистър Джонс…

— Джонс, Брайтман, Хигинботъм, Пъмпърникъл, Дейвиот, Хендърланд — с всички или с всяко от тези имена можете да се обръщате към мен — отвърна заговорникът, — защото в едно или друго време съм носил някои от тях. Ала това, което най-много ценя, това, от което най-много се боят, което най-много ненавиждат и пред което най-много се прекланят, е име, каквото не може да се намери във вашите справочници, такова име не се признава в пощите или банките, всъщност, подобно на прочутия клан Макгрегър, (Става дума за клана (рода) на шотландския разбойник Роб Рой (1671–1734), герой на едноименния роман на Уолтър Скот. Той действувал с помощта на своя клан и истинското му име било Робърт Макгрегър. — Б. пр.) мога с право да ви кажа, че денем съм безименен. Обаче — продължи той, като се изправи — нощем и за фанатичните ми последователи аз съм страшният Зиро. (Англ. — нула. — Б. пр.)

Съмърсет не бе чувал това име, но учтиво изрази своето учудване и възхищение.

— Значи — вметна той, — под този псевдоним упражнявате професията атентатор?

Заговорникът отново седна на мястото си и пак напълни чашите.

— Да — отговори той. — В тази мрачна епоха една звезда — звездата на динамита — изгря за подтиснатите и между тези, които си служат с него при толкова много опасности, такива невероятни трудности и огорчения, малцина могат да се похвалят с такова усърдие и малцина — той се спря и по лицето му премина сянка на смущение, — малцина са имали такива успехи, като мен.

— Доколкото разбирам — забеляза Съмърсет, — от гледна точка на далечните цели, които преследвате, професията ви не е безинтересна. Освен това си имате известно развлечение с играта на криеница. Но все пак, струва ми се — говоря като профан, — няма нищо по-просто или по-безопасно от това, да сложиш адска машина, да се оттеглиш в някоя съседна страна и да чакаш трагичните последици.

— От думите ви личи — отвърна заговорникът малко разпалено, — от думите ви личи, че не познавате нещата. Нима не съзнавате на каква опасност сме изложени с вас в момента? Мислите ли, че е без значение, че живеем в такава къща, минирана, застрашена, с една дума — буквално готова да рухне?

— Господи помилуй! — възкликна Съмърсет.

— И ме учудвате, когато говорите за спокойствие в тази епоха на научни изследвания — продължи Зиро. — Не знаете ли, че химикалите са пословично своенравни като жените, а часовниковият механизъм — капризен като самия дявол? Виждате ли на челото ми тези тревожни бръчки? Забелязвате ли сребристите нишки, с които е прошарена косата ми? Часовниковият механизъм, часовниковият механизъм е отпечатал бръчките по челото ми — химикалите са прошарили косата ми! Не, мистър Съмърсет — подзе той отново след минута пауза с все още треперещ от вълнение глас, — не мислете, че животът на атентатора е изтъкан целият от злато. Напротив, не можете да си представите с какви бдения до зачервяване на очите, с какви съкрушителни разочарования е изпълнен животът на човек като мен. Аз работя (нека си го кажем) с месеци, от ранна утрин до късна вечер, чантата ми е готова, часовникът — нагласен, смел помощник бърза с преболяло лице да сложи уреда на разрушението, чакаме Англия да падне, хиляди да загинат, да чуем вой на страх и проклятие, ала уви! — изщракване като от детско пищовче, гадна миризма и толкова загубено време и средства! Ако можехме да си възвърнем поне унищожените чанти — заключи той замислено, — вярвам, че като пипна тук-там, ще успея да поправя дефектната машина. Но при толкова много пропилени материали и почти непреодолими технически трудности, свързани с тази работа, приятелите ни във Франция са почти готови да се откажат от средствата, които сме избрали. В замяна на това предлагам да разрушим канализацията на градовете и да пометем цялото им население със смъртоносна тифусна епидемия — изкусителна научно обоснована идея, процес, безогледен наистина, но идилично прост. Признавам неговата изтънченост, но, сър, у мен има нещо като дух на поет, може би нещо като дух на трибун. И в моята малка роля ще остана верен на този по-силен, по-поразителен и (ако може да се изразя така) по-популярен метод — фугасната бомба. Да — провикна се той с непоклатима убеденост, — въпреки всичко ще продължавам и в сърцето си чувствувам, че ще успея.

— Две неща ми правят впечатление — каза Съмърсет. — Първото малко ме озадачава. Нима през целия този ваш живот, който описахте така ярко, нито веднъж не сте успели?

— Ще прощавате — рече Зиро. — Успях веднъж. В мое лице виждате автора на атентата в Ред Лайън корт.

— Но ако не ме лъже паметта — възрази Съмърсет, — тази работа се провали. Една метаческа количка и няколко броя на „Уийкли бъджет“ бяха единствените жертви.

— Пак ще прощавате — възрази Зиро с подчертана рязкост, — едно дете бе ранено.

— А това ме навежда на втория ми въпрос — каза Съмърсет. — Забелязах, че си послужихте с думата „безогледен“. А метаческата количка и детето (ако действително е било дете) са безспорно връхната, кулминационната точка на безогледните и, ще прощавате, безрезултатни репресии.

— Нима си послужих с тази дума? — учуди се Зиро. — Е, няма да я отрека. Що се отнася до полезността, тук засягате по-сериозни въпроси, но преди да се впуснем в толкова обширна тема, позволете ми да напълня още веднъж нашите чаши. При спор гърлото пресъхва — добави той с очарователна усмивка.

Тъй че двамата още веднъж вдигнаха наздравица със силен грог, след което Зиро се излегна на креслото си някак самодоволен и се залови да излага по-обстойно своите възгледи.

— Безогледно ли? — започна той. — Войната, уважаеми сър, е безогледна. Войната не щади децата, не щади количката на безобидния метач. И аз — заключи той сияещ, — и аз също. Всичко, което може да всее страх, всичко, което може да обърка или парализира дейността на една престъпна нация, метаческа количка или дете, имперски парламент или туристически параход, е добре дошло за моите планове. Нали не сте — запита атентаторът с нотка на съчувствие и интерес, — не сте, предполагам, верующ?

— Сър, аз не вярвам в нищо — отговори младежът.

— Тогава — отвърна Зиро, — можете да ме разберете. Съгласни сме, че хуманността е целта, славното завоевание на човечеството и тъй като сме се зарекли да работим за тази цел, лице срещу лице с обединената съпротива на крале, парламенти, църкви и полиция, кой съм аз, кои сме ние, уважаеми сър, та да проявяваме деликатност в средствата, с които си служим? Сигурно очаквате да нападнем кралицата, зловещия Гладстон, суровия Дарби или ловкия Гренвил, (Английски държавници. Б. пр.) но тук грешите. Нашите усилия са насочени към народните маси, на тях искаме да въздействуваме и да ги заинтересуваме. Впрочем, сър, наблюдавали ли сте слугиня англичанка?

— Мисля, че да — извика Съмърсет.

— Така и очаквах от човек с вкус, поклонник на изкуството — отвърна конспираторът учтиво. — Изключителна жена, много привлекателна фигура и напълно подходяща за нашите цели. Кокетната шапчица, спретнатата рокля, миловидната външност, приятните обноски, положението й между класите — между родители и работодатели, вероятността да има поне един любовник, чиито чувства ще използуваме — да, аз имам склонност, наречете я, ако щете, слабост, към слугинята. Това не значи, че пренебрегвам бавачката. Защото детето е много интересен обект — отдавна съм забелязал, че детето е чувствителното място на обществото — Той поклати глава с дълбокомъдрена, замислена усмивка. — А щом става дума, сър, за деца и за рисковете на нашата професия, позволете ми сега да ви разкажа за една малка злополука с фугасна бомба, която стана преди няколко седмици пред очите ми. Случи се така.

И като се излегна на креслото си, Зиро подхвана следния простичък разказ:

РАЗКАЗ НА ЗИРО ЗА ФУГАСНАТА БОМБА

Бях се уговорил да вечерям с един от най-доверените ни хора в едно от сепаретата на Сент Джеймз хол. Виждали сте този човек — беше Макгайр, най-благородното същество, но лично незапознат с нашите механизми. Затова и се налагаше да се срещнем, защото излишно е да ви напомням колко важни неща зависят от точното зареждане на машината. Заредих нашия малък фишек да избухне след половин час, тъй като мястото на действието беше наблизо, а за да избягна засечка, си послужих с уред, отскорошно мое изобретение, с помощта на който отварянето на чантата с бомбата моментално ще предизвика експлозия. Макгайр малко се обърка от това приспособление, което беше ново за него, и изтъкна съвсем благоразумно, с напълно бистро съзнание, че ако го арестуват, едновременно с нашите противници ще загине и той. Но аз бях непреклонен, погъделичках неговия патриотизъм, дадох му чаша хубаво уиски и го пратих да изпълни славната си мисия.

Обект ни беше статуята на Шекспир на Лестър скуер — място, според мен много сполучливо избрано не само заради драматурга, все още много глупаво превъзнасян като гордост на английската нация въпреки противните му политически възгледи, но и поради обстоятелството, че по пейките в непосредствено съседство с него често има много деца, разносвачи, нещастни млади жени от по-бедните съсловия и недъгави старци — все хора, към които обществото проявява открито съчувствие и следователно подходящи за нашите цели. Когато Макгайр се приближил, сърцето му запламтяло от чувство на най-благородна радост. Никога не бил виждал толкова оживена градина — деца, все още с несигурна стъпка поради невръстните си години, припкали насам-нататък, крещели и играели около пиедестала на статуята, един стар, болен пенсионер седял на най-близката пейка с медал на гърдите и с подпрян на коляното бастун (защото вследствие раняване останал инвалид). Така престъпна Англия щяла да бъде ударена в най-чувствителното място, моментът бил наистина добре избран и със сияйна усмивка, предвкусвайки какво ще стане, Макгайр се приближил весело до мястото. Изведнъж погледът му се приковал в плещестата фигура на полицай, застанал точно до статуята в бдителна поза. Смелият ми другар се спрял, огледал се внимателно тук-там на различни места зад оградата около паметника стояли или се шляели и други хора, които се правели на разсеяни, престрували се, че гледат храстите, престрували се, че разговарят, престрували се, че са уморени и че си почиват на пейките. Макгайр не бил дете в тия работи, моментално се сетил, че това е една от клопките на лукавия Гладстон.

Една сериозна трудност, която трябва да превъзмогваме, е известна нервност у нисшите чинове на нашата армия, когато наближи часът да се изпълни някакъв план, тези конспиратори с пилешки сърца изглежда почват да се разкайват и често пращат на полицията не някакви конкретни доноси, а неясни анонимни предупреждения. Но Англия отдавна има в историята си такива чисто случайни примери. Когато получи такова писмо правителството слага клопка на противниците си и обкръжава застрашеното място със свои агенти. Кръвта ми понякога кипва в жилите, като си помисля за тези, които се продават за пари заради такава работа. Вярно, благодарение на щедростта на нашите поддръжници ние, патриотите, имаме много добра издръжка — аз лично, разбира се, получавам заплата, с чиято помощ съм далеч от всякаква мисъл за просия и продажничество, Макгайр например преди да влезе в редовете ни беше пред гладна смърт, а сега, слава богу, се радва на сносен доход. Така и трябва да бъде, патриотът, не бива да бъде отклоняван от дълга си заради користни съображения, а разликата между нашето положение и положението на полицията е толкова очебийна, че е излишно да говорим.

Няма съмнение обаче, че акцията ни на Лестър скуер е била разкрита, правителството хитро бе напълнило това място със свои агенти, дори пенсионерът сигурно е бил дегизиран наемник, а нашият емисар, без никаква друга помощ или защита освен простия апарат в чантата си, се видял изправен пред сила, брутална сила, онази здрава ръка, типична за епохите на потисничество. Ако се опита да сложи машината, почти сигурно ще бъде забелязан и арестуван, ще се вдигне олелия, а се страхувал, че на около няма да има достатъчно полицаи, за да го предпазят от яростта на тълпата. Изпълнението на плана трябвало да се отложи. Той стоял с чанта в ръка и се преструвал, че оглежда фасадата на „Алхамбра“, (Голям ресторант в Лондон. — Б. пр.) когато изведнъж му хрумнало да уплаши най-смелите. Машината била нагласена, в определения час трябвало да експлодира, но как да се отърве дотогава от нея?

Поставете се, умолявам ви, на мястото на този патриот. Той стоял там без подкрепа и помощ, човек в разцвета на живота, понеже няма още четиридесет, предстоят му дълги години на щастие, а сега е обречен на мигове на жестока и отвратителна смърт от динамит! Площадът, разправяше той, се въртял около него като омагьосан, виждал как „Алхамбра“ подскачала във въздуха като балон, и политнал към парапета. Вероятно е припаднал.

Когато дошъл на себе си, един полицай го държал за ръката.

— Боже мой! — възкликнал Макгайр.

— Май ви е зле, сър — казал агентът.

— Сега се чувствувам по-добре — извикал горкият Макгайр и с неустойчива стъпка, защото паважът по площада сякаш се огъвал и олюлявал под краката му, побягнал от мястото на този провал. Побягнал? Уви, от какво бягал всъщност? Та нали това, от което бягал, било у него? И дори да имал орлови крила, бързината на океанските ветрове, да можел да се пъхне в най-дълбоките недра на земята, как можел да избегне гибелта, която носел със себе си? Чували сме за живи хора, приковани за мъртъвци: погледнато трезво, да оплакваш положението им е просто сантименталност, то е като ухапване от бълха в сравнение с положението на човек, вързан като горкия Макгайр за фугасна бомба.

На Грийн стрийт една мисъл го пронизала като стрела в гърдите: ами ако вече е настъпил часът? Той се спрял като гръмнат и извадил часовника си. Ушите му пищели като зимна фъртуна, пред очите му ту помръквало, сякаш се изпречвал облак, ту просветвало като от блясък на светкавица и виждал дори праха по улицата. Но толкова кратки били тези промеждутъци на прозрение и толкова силно треперел часовникът в ръцете му, че било невъзможно да различи числата на циферблата. За няколко секунди закрил очи и през това време му се сторило, че е човек на деветдесет години. Когато погледнал пак, циферблатът станал четлив-оставали му двайсет минути. Двайсет минути, а не знаел какво да прави!

Тогава Грийн стрийт била съвсем пуста; изведнъж забелязал едно момиченце, около шестгодишно, което се приближавало към него и вървешком, както правят децата, ритало пред себе си парче дърво. При това пеело и нещо в тоя глас върнало Макгайр в миналото, изведнъж прояснило съзнанието му. Ето възможност, пратена от бога!

— Миличкото ми — рекъл той, — искаш ли да ти подаря една хубава чантичка?

Детето се провикнало от радост и протегнало ръчици да я вземе. Като истинско дете то първо погледнало чантата, но за нещастие, преди да приеме зловещия подарък, очите му се заковали право в Макгайр и щом съзряло лицето на клетия джентълмен, изпищяло и отскочило назад, като че е видяло дявола. Почти в същия момент на прага на един съседен магазин се показала някаква жена и сърдито повикала детето: „Ела тук, момичето ми, не досаждай на горкия старец!“ След това се прибрала отново в къщата, а детето я последвало, хълцайки високо.

Едновременно с изчезването на тази надежда Макгайр загубил съзнание. Когато пак се свестил, стоял пред Сент Мартинс-ин-дъ-Филд (Лондонска църква. — Б. пр.) и се олюлявал като пиян, минувачите го гледали с очи, в които виждал като в огледало отражение на паниката и ужаса в собствените му очи.

— Боя се, че сте много болен, сър — забелязала една жена, като се спряла и вторачила внимателно поглед в лицето му. — Мога ли да ви помогна с нещо?

— Болен ли? — рекъл Макгайр. — О, боже! — А после, като се поокопитил, казал: — Хронически, мадам… от години ме измъчва малария. Но щом сте толкова състрадателна… ще ви помоля за нещо, което нямам сили да изпълня — той се задъхвал — … да занесете тази чанта на Портман скуер. О, състрадателна жено, щом се надявате да спасите така душата си, като майка, в името на децата, които чакат да ви посрещнат в къщи, о, занесете тази чанта на Портман скуер! Аз също имам майка — добавил той със задавен глас. — Портман скуер, номер 19.

Предполагам, че е говорел с много развълнуван глас, защото жената явно се поуплашила за него.

— Горкият господин! — възкликнала тя. — На ваше място бих се прибрала в къщи.

И го оставила отчаян на мястото му.

„В къщи! — помислил си Макгайр. — Каква ирония!“ Какъв дом можел да има той, жертва на човеколюбието? Спомнил си за своята майка, за щастливата си младост, представил си ужасния, раздиращ трясък на експлозията, че е възможно да не бъде убит, а жестоко разкъсан, осакатен за цял живот, обречен на безкрайни мъки, ослепен може би и почти сигурно оглушал. Ах, колко леко гледате на опасностите, на които е изложен атентаторът, но дори да избегнете временно смъртта, съзнавате ли какво е за прекрасен, смел млад човек на четиридесет години да бъде сполетян изведнъж от глухота, откъснат от музиката на живота, от гласа на приятели и любими? Колко малко разбираме страданията на другите! Дори вашето насилническо правителство, когато е най-жадно за жестокост, макар че нищо не го възпира да преследва патриота чрез шпиони, да диктува на продажните съдии, да подкупи палача и да издигне позорната бесилка, ще се подвоуми да осъди човек на такава ужасна участ, уверен съм — не от благородство, не от хуманност, а от страх пред унищожителното презрение на добродетелните.

Но аз се отклонявам от Макгайр. След този ужасяващ поглед към миналото и бъдещето мислите му го върнали изведнъж в настоящето. Как е попаднал тук? И откога — о, боже! — откога е на това място? Извадил часовника си и видял, че са изтекли само три минути. Толкова се изненадал, че му се сторило просто невероятно. Погледнал църковния часовник, разбира се, той бил с цял час и четири минути пред неговия.

От всичко изтърпяно, казва Макгайр, този удар се оказал най-тежък за него. Дотогава имал поне един приятел, един съветник, комуто напълно се доверявал, по това, което сочел той, броял колко минути му остават да живее, по безпогрешните му показания можел да разбере кога е дошло време да се впусне в последното приключение, да захвърли чантата далеч от себе си и да избяга. А на какво да се уповава сега? Часовникът му изоставал, може би е назад, в такъв случай — с колко? До каква степен би могъл да е повреден? И с колко може да закъснее един часовник в течение на тридесет минути? Пет? Десет? Петнайсет? Възможно е, струвало му се, че са минали вече години, откакто е напуснал Сент Джеймз хол на път за това толкова многообещаващо начинание, значи, всеки момент трябва да се очаква експлозия.

Изправен пред тази нова дилема, той усетил как бясно лудуващият му пулс се успокоил и почувствувал смазваща умора, сякаш е живял векове и от векове е мъртъв. Сградите и хората по улицата станали невероятно малки, далечни и ярки, Лондон звучал в ушите му приглушено, като шепот, а тропотът на файтона, който едва не го прегазил, като че се чувал от Африка. В тоя момент се почувствувал странно откъснат от себе си, чувал и усещал стъпките си по земята като стъпки на престарял, немощен и много нещастен човек, когото искрено съжалявал.

Движейки се така напред, покрай Националната галерия, в среда, която му изглеждала по-разредена и тиха от обикновен въздух, в главата му се промъкнал споменът за някакъв вход наблизо, на Уиткоум стрийт, където би могъл да сложи незабелязано този злочест товар. Затова закрачил натам и докато вървял, му се струвало, че лети над тротоара. Там, в зейналата паст на входа, заварил един мъж по жилетка с ръкави, който дъвчел замислено сламка. Отминал го и два пъти се завъртял около входа, дебнейки най-малката възможност, но човекът се обърнал към него и продължавал да го наблюдава с любопитство.

Още една надежда била загубена. Макгайр излязъл пак от входа, все тъй следен учудено с очи от човека с жилетката. Погледнал отново часовника си — оставали му само четиринайсет минути. При тази мисъл изведнъж като че приятна топлина обляла мозъка му, за секунда-две видял света кървавочервен, след това напълно се овладял, някаква невероятна веселост го карала да пее и да се смее вървешком. Обаче тази веселост изглеждала сякаш извън него, отвътре като черна, оловнотежка буца усещал тежест на душата си.

За никого не давам пет пари, и никой пет пари за мен не дава — пеел той и се смеел на своя товар, така че минувачите по улицата го заглеждали. А топлината като че ли все се засилвала и ставала все по-приятна. „Какво е животът? — мислел си той. — И какво съм аз, Макгайр? Какво е дори Ирландия, нашата зелена Ирландия?“ Всичко му се струвало толкова неизмеримо нищожно, че като го погледнел се усмихвал. Готов бил да даде години, ако ги имал, за чаша алкохол, но времето летяло и трябвало да се прости с това последно желание.

На ъгъла на Хеймаркет много наперено повикал файтон, скочил в него, заповядал на файтонджията да го закара на някакво място край кея, което назовал, а щом колата потеглила, скрил чантата колкото може по-незабелязано под удобната покривка за краката и отново извадил часовника си. Пътувал така пет безкрайни минути, при всяко подскачане на колата изтръпвал от страх, едва можел да се владее, ала се страхувал да не привлече вниманието на кочияша, ако твърде очебийно промени маршрута си, пък и искал по възможност, с течение на времето, да забрави чантата.

Най-после пред някаква стълба на кея извикал, файтонът спрял и той слязъл — с каква радост в душата! Пъхнал ръка в джоба си. Всичко било свършено вече, спасил живота си и не само това — скроил един изумителен атентат, защото какво по-живописно, какво по-ефектно от взривяването на един файтон, препуснал стремително по улиците на Лондон. Потършувал в единия си джоб, после — в другия. Обзело го смазващо отчаяние и в мъчително безмълвие се вторачил в кочияша. Нямал нито грош.

— Хей — казал файтонджията, — изглежда не ви е добре.

— Загубил съм си парите — отвърнал Макгайр с толкова слаб и странен глас, че сам се учудил.

Човекът надзърнал през вратичката.

— Май — рекъл — сте си забравили чантата.

Макгайр я измъкнал полусъзнателно и щом погледнал черната кутия на един лакът от себе си, се смразил вътрешно и усетил как чертите на лицето му се изопнали като от смъртоносна болест.

— Не е моя — казал той. — Предишният ви клиент трябва да я е забравил. Най-добре я занесете в участъка.

— Вижте какво — възразил файтонджията, — или вие не сте с всичкия си, или аз!

— Е, тогава чуйте какво — възкликнал Макгайр, — задръжте я срещу таксата!

— Така и предполагах — отвърнал коларят. — А нещо друго? Какво има в чантата ви? Отворете я да видя.

— Не, не — възпротивил се Макгайр. — О, не, недейте. То е сюрприз, специално приготвен сюрприз за честни файтонджии.

— Я оставете тази работа — казал човекът, като слязъл от капрата и се приближил съвсем до злочестия патриот. — Или ще ми платите за превоза, или ще се качите отново и ще ви закарам в участъка.

В този злополучен момент Макгайр съзрял снажната фигура на някой си Годол, тютюнопродавец от Рупърт стрийт, който се приближавал по кея. С този човек се познавал, бил купувал от магазина му и чувал да говорят, че е със свободомислещ дух, а опасността била вече толкова близка, че с благодарност се уловил за тази сламка на надеждата.

— Слава богу! — извикал Макгайр. — Ето, иде един мой приятел. Ще взема на заем от него — И се завтекъл да пресрещне търговеца.

— Сър — рекъл, — мистър Годол, аз съм ваш клиент… сигурно ме познавате по физиономия… сполетели са ме беди, за които не съм виновен. О, сър, от любов към правдата, от човечност и заради божията милост, на която се уповавате, заемете ми два шилинга и шест пенса!

— По физиономия не ви познавам — отвърнал мистър Годол, — но си спомням формата на брадата ви, която за съжаление не ми се нрави. Ето ви, сър, една златна лира, която с голямо удоволствие заемам при единственото условие, че ще обръснете брадата си.

Макгайр грабнал монетата, без да каже дума, подхвърлил я на файтонджията, извикал му да задържи остатъка, с няколко скока се спуснал по стъпалата, запокитил чантата далеч на север в реката и се хвърлил с главата надолу подире й. Изглежда, че от водния гроб го е извадил собственоръчно мистър Годол. Точно когато го измъквал мокър на брега, глуха, сподавена експлозия разтърсила здравата зидария на кея, далеч над реката се издигнал за миг фонтан и изчезнал.

ИЗЛИШНАТА КЪЩА (Продължение)

Напразно се мъчеше Съмърсет да схване смисъла на тези думи. Междувременно той усърдно залягаше над бутилката, съзаклятникът започна да се раздвоява и като че ли се разширяваше и въртеше на мястото си. Със смътното чувство, че преживява някакъв кошмар, младият човек се изправи несигурно на крака и отказвайки предложения му трети грог, заяви твърдо, че е вече късно и трябва непременно да си ляга.

— Ей богу — забеляза Зиро, — виждам, че сте голям въздържател. Но няма да настоявам. Достатъчно е, че вече сме добри приятели, така че, уважаеми хазаине, au revoir. (Довиждане (фр.) — Б. пр.)

Като рече това, съзаклятникът още веднъж му стисна ръката и с най-вежлива церемониалност поведе смутения млад джентълмен към горния етаж, като се наложи и да го напътва.

Точно как се добра до леглото, остана пълна загадка за Съмърсет, но на сутринта, когато изведнъж се събуди и отвори очи, в душата му забушува същински ураган от ужас и изумление. Фактът, че се остави да бъде въвлечен в привидно фамилиарни отношения с човек като неговия противен квартирант, при отрезвяващата дневна светлина му се стори плод на необяснима човешка слабост. Вярно, той бе изпаднал в положение, което би поставило на изпитание дори самоувереността на Талейран. (1757–1838) — френски политически деец, един от най видните представители на буржоазната дипломация. — Б. пр.) Това беше може би временно утешение, но съвсем не го оправдаваше. Защото наистина не можеше да има оправдание за такава пълна измяна на принципите, за такова изпадане в престъпна близост и не виждаше друг изход, освен да прекъсне веднага всякакви връзки.

Щом се облече, Съмърсет се завтече нагоре по стълбите, решен да скъса с този човек. Зиро го посрещна с радушието на стар приятел.

— Влезте, уважаеми мистър Съмърсет! — извика той. — Влезте и седнете, без да се стеснявате, да закусим заедно.

— Сър — каза Съмърсет, — първо ми разрешете да се освободя от всякакви задължения към вас. Снощи неусетно станах нещо като ваш съучастник, ала позволете ми да ви заявя веднъж завинаги, че вие и вашите машинации ме изпълват с искрен ужас и отвращение и ще направя всичко възможно да смажа вашето подло съзаклятие.

— Драги ми приятелю — отвърна Зиро с добродушен вид, — аз съм свикнал на тези човешки слабости. Отвращение ли? Аз сам съм изпитвал такова нещо, но то бързо изчезва. Ала с това не падате в очите ми, напротив, издигате се с тази трогателна откровеност. А какво ще правите междувременно? Ако не греша, сега вие сте почти в положението на Чарлз Втори (може би най-малко поквареният от вашите английски монарси), когато крадецът му се изповядал. Да ме издадете е изключено. Какво друго може да опитате? Не, уважаеми мистър Съмърсет, ръцете ви са вързани, а и вие сам, ако искате да не се покажете като подлец, сте обречен да си останете същия очарователен и умен събеседник, с когото имах удоволствието да разговарям снощи.

— Поне — извика Съмърсет — мога да ви заповядам да напуснете тази къща, и го казвам!

— Аха! — възкликна съзаклятникът. — Само че няма да ви послушам. Ако искате, можете да изиграете ролята на Юда, но ако, както предполагам, сметнете за недостойна такава низост, аз от своя страна съм достатъчно умен да не напусна тази квартира, в която се чувствувам изключително добре и откъдето вие не сте в състояние да ме изгоните. Не, не, уважаеми сър, аз съм тук и тук възнамерявам да остана.

— Повтарям — кресна Съмърсет, който вече не можеше да се владее, тъй като съзнаваше слабостта си, — повтарям предупреждението си. Аз съм господар в тази къща и изрично ви предупреждавам да си излезете.

— Едноседмично предупреждение, а? — рече невъзмутимият конспиратор. — Много добре, след една седмица ще поговорим по тоя въпрос. Разбрано! Междувременно забелязвам, че закуската ми изстива. Благоволете, уважаеми мистър Съмърсет, тъй като нямате друг изход, поне тази седмица да правите компания на една много интересна личност, проявете поне частица от оная непринудена благосклонност, поне частица от оня интерес към тъмните страни на живота, присъщи на истинския човек на изкуството. Утре, ако щете, ме обесете, ала днес покажете, че сте се отърсили от еснафските предразсъдъци и седнете на приятна закуска с мен.

— Човече! — провикна се Съмърсет. — Не разбирате ли чувствата ми?

— Естествено — отговори Зиро, — и дори ги уважавам! Ще се оставите ли да ви надминат в това отношение? Нима единствен вие ще бъдете пристрастен? Не могат ли в този деветнайсети век двама образовани джентълмени да се примирят с политическите си различия? Недейте така, сър, вашите остри думи само ме разсмиват, преценете сам, кой от двама ни е по-умен?

Съмърсет беше млад човек, много търпелив по природа и лесно податлив на софистика. Той вдигна ръце в жест на отчаяние и зае мястото, предложено му любезно от конспиратора. Закуската беше превъзходна, домакинът — не само много вежлив, но и неизчерпаем източник на любопитни сведения. Всъщност приличаше на човек, който, принуден много дълго да пази мъчително мълчание, изпитва наслада да прави най-сензационни разкрития. Той имаше да разправя много интересни неща, при което постепенно разкриваше характера си, и полека-лека Съмърсет не само превъзмогна неудобството от неестественото си положение, но и започна да се отнася към конспиратора с фамилиарност, която граничеше с презрение. Той винаги се чувствуваше странно неспособен да се откопчи от компанията, в която се намираше — макар и противна, тази компания го държеше в плен като намазано с клей врабче, а в случая търпеливо оставяше да тече час след час, лесно бе убеден да седне на масата и дори не се опита да си отиде; чак когато се свечери, Зиро с хиляди извинения освободи госта си. Неговите сподвижници-конспиратори, обясни учтиво атентаторът, не познавали ценните качества на младежа и щели да се обезпокоят, като видят непознато лице.

Щом остана сам, Съмърсет отново изпадна в сутрешното настроение. Мисълта за мекушавостта му го вбесяваше, крачейки назад-напред из столовата, той вземаше най-твърди решения за бъдещето, извиваше ръката, омърсена от докосването на убиец, и сред всички тези мятащи се като вихрушка мисли от време на време проблясваше и дори го смразяваше от страх мисълта за сатанинските средства, с които беше натъпкана къщата. Барутен погреб изглеждаше безопасна пушалня в сравнение с Излишната къща.

Той потърси избавление в бягството, в движението, в преливащата чаша. Докато пивниците бяха отворени, ходеше от една на друга да дири светлина, спокойствие и близостта на човешки лица, а когато и тези средства не помагаха, търсеше пак компанията на среднощните скитници, накрая, продължавайки да броди из улиците, се принуждаваше да се сприятелява с полицаите. Уви, с какво чувство на виновност разговаряше с тези блюстители на законите, с каква радост би плакал на широките им гърди и как напираше тайната на устните му и не смееше да излезе навън! Най-после умората започна да надделява над угризенията и приблизително когато първият млекар тръгваше да обикаля клиентите си, Съмърсет застана отново пред входа на къщата, гледаше я, сякаш очакваше нещо страшно, като че за миг ще лумне в пламъци, извади ключа си и щом кракът му беше вече на стъпалата, пак загуби кураж и побягна да търси покой под мрачния покрив на едно кафене.

Събуди се когато удари дванайсет на обед. Като претършува печално джобовете си, видя, че му е останала само половин крона; (Монета от пет шилинга. — Б. пр.) а след като плати за неудобното си ложе, бе принуден да се върне в Излишната къща. Мушна се тихомълком в хола и се примъкна на пръсти до шкафа, където си държеше парите. Още половин минута, рече си той, и ще бъде избавен от своя натрапчив наемател и ще може да решава какво да прави. Но съдбата бе решила другояче — на вратата се почука и влезе Зиро.

— Хванах ли ви? — извика той с незлобива веселост. — Драги приятелю, вече съвсем губех търпение — И малко безстрастното лице на говорещия се озари от искрена симпатия. — Толкова отдавна съм отвикнал да имам приятел — продължи той, — че започвам да се боя да не стана ревнив — И стисна силно ръката на своя хазаин.

От всички хора на тоя свят Съмърсет беше най-малко способен да отвърне на подобен поздрав. Да отхвърли такива любезни аванси бе пряко силите му. А още повече го измъчваше мисълта, че не може да отговори на сърдечността със сърдечност. Това несъответствие между любезностите, което като че ли винаги буди у благородните души някакво чувство за виновност, просто го смазваше и той измънка няколко неясни и неискрени думи.

— Достатъчно — извика Зиро, — така и трябва да бъде… нищо повече не казвайте! Изпитвах някаква смътна тревога, страхувах се, че сте ме напуснали, но сега трябва да призная, че този страх е бил неоснователен, и се извинявам. Да се усъмня във вашата прошка значеше да повторя предишната си грешка. Затуй елате, обедът ни чака, ще ми бъдете пак сътрапезник и ще ми разкажете снощните си приключения.

От учтивост Съмърсет и този път не посмя да отвори уста и повторно седна покорно на трапезата със своя добродушен и престъпен познайник. Съзаклятникът отново се впусна в инкриминиращи разкрития — ту името и биографията на някакъв индивид, ту адреса на някой важен център, който като че ли случайно се изплъзваше от устата му, и всяка негова дума сякаш още повече затягаше примката около шията на нещастния му гост. Накрая увлекателният монолог на Зиро стигна до младата дама от преди два дни — оная млада дама, която се бе мярнала на Съмърсет толкова за кратко, ала го бе завладяла с чара си и чиято пленителна грациозност, красноречив поглед и прелъстително развяваща се пола бяха оставили незаличим отпечатък в паметта му.

— Видяхте ли я? — каза Зиро. — Красива, нали? Тя също е от нашите — истинска ентусиастка, може би неспокойна в присъствието на химикали, но в съзаклятническата дейност е живо олицетворение на ловкост и смелост. Лейк, Фонбланк, дьо Марли, Валдевиа — тези са само някои от имената, с които си служи, истинското й име… но тук май отивам твърде далеч. Достатъчно е да ви кажа, че на нея дължа сегашната си квартира и, драги Съмърсет, удоволствието да ви познавам. Изглежда, че къщата й е била известна. Както виждате, скъпи приятелю, не крия нищо — казвам ви откровено всичко, което би ви интересувало.

— За бога — извика злочестият Съмърсет, — дръжте си езика! Не можете да си представите колко ме измъчвате!

По простодушното лице на Зиро премина сянка на сериозно безпокойство.

— Има моменти — рече той, — когато започвам да мисля, че не ви се нравя. Защо, драги Съмърсет, защо е тази студенина? Аз съм подтиснат, решителният миг в живота ми наближава и ако се проваля — той поклати мрачно глава, — ще падна, скъпи момко, от висотата на амбициозните си планове до положението на презрян човек. Това са сериозни мисли и можете да разберете колко ми е нужна вашата приятна компания, Незлобиви бърборко, вие облекчавате бремето на грижите ми. И все пак… и все пак… — Говорещият отмести чинията си и стана от масата. — Елате с мен — каза той, — последвайте ме. Възбуден съм, имам нужда от въздух, искам да видя бойното поле.

Като рече това, съзаклятникът го поведе бързо към горния етаж на къщата, а оттам през стълба и тавански капак — на някаква покрита с ламарина платформа, заслонена от единия край от високи комини и заемаща фактически върха на покрива. От двете страни нямаше нито парапет, нито ограда, а само наклонен плочест покрив и най-вече в северна посока се откриваше широк изглед към покривите на останалите къщи и издигащите се над дима далечни шпили на църквите.

— Оттук — извика Зиро. — виждате този необятен град, богат, многолюден, веселящ се с плячка от цели континенти, ала скоро, много скоро, той ще рухне! Някой ден, някоя нощ може би от това удобно за наблюдение място ще ви сепне гърмежът на оръдието на страшния съд — не пронизителен и безвреден като пукот на топ, а мощен и елейно тържествен. Моментално след него ще видите как ще лумнат пламъците. Да — провикна се той, протягайки ръка напред, — да, това ще бъде денят на възмездието. Тогава пребледнелият полицай ще бяга рамо до рамо с разобличения крадец. Пламти! — възкликна той. — Пламти, презрян град! Падни, надменна монархио, падни като Дагон! (Бог на древните филистимци. — Б. пр.)

При тези думи кракът му се подхлъзна по ламарината и ако Съмърсет не бе го уловил бързо, щеше мигновено да полети надолу. Младежът го издърпа за ръката от ръба на бездната бял като платно и отпуснат като носна кърпа, помогна му, или по-право пренесе го надолу по стъпалата и го сложи на безопасно място на таванската стълбищна площадка. Тук конспираторът започна да се съвзема, обърса челото си и накрая, като стисна в дланите си ръката на Съмърсет, взе да му изказва благодарността си.

— Това запечатва окончателно нашата дружба — рече той. — При нас животът и смъртта са неразделни. Вие ме измъкнахте от ноктите на смъртта и ако преди ме привличаше вашият характер, можете да си представите сега каква е моята пламенна благодарност и симпатия към вас! Но усещам, че още не мога да дойда на себе си. Подайте ми, умолявам ви, подайте ми ръка и ми помогнете да стигна стаята си.

Глътка алкохол възвърна почти напълно обичайното самообладание на съзаклятника и когато се изправи с чаша в ръка, весел и бодър, изведнъж забеляза унинието на нещастния младеж.

— За бога, скъпи Съмърсет — извика той, — какво ви става? Позволете ми да ви дам да си сръбнете малко.

Ала Съмърсет беше вече в такова състояние, че тази веществена подкрепа не можеше да му помогне.

— Оставете ме — каза той. — Аз съм пропаднал, вие сте ме оплели в мрежата си. Цял живот досега съм живял най-безразсъдно, най-наивно вършех каквото си исках. А сега… какво съм аз? Толкова ли сте сляп и безчувствен, та не виждате отвращението, което ми вдъхвате? Как може дори да предположите, че съм готов да продължавам да живея при такива условия? Да си мислите — извика той, — че един млад човек, който няма друг грях на земята освен услужливостта, може да се замеси в такава гнусна каша! — И като закри очите си с ръка, Съмърсет се тръшна на канапето.

— Боже мой — възкликна Зиро, — възможно ли е това? А аз изпитвах такива симпатии и влечение към вас! Възможно ли е, скъпи Съмърсет, да се поддавате на тези отживели предразсъдъци, да съдите за един патриот по нравствените принципи на религията? А аз ви мислех за убеден агностик.

— Мистър Джонс — каза Съмърсет, — няма смисъл да спорим. Аз се гордея, че съм абсолютно неверующ не само по отношение на официалната религия, но и спрямо данните, методите и изводите на цялата етика. Та какъв смисъл, какво значение има обратът на речта? За мен вие сте влечуго, което с удоволствие… което жадувам да стъпча с петата си. Искате да вдигнете във въздуха другите? Е, тогава разберете — въпреки позора и мъките, които би ми донесло това, ще ми се вас да вдигна във въздуха!

— Съмърсет, Съмърсет! — произнесе Зиро, като пребледня силно. — Вие грешите, много грешите. Вие ми причинявате болка, наранявате ме, Съмърсет.

— Дайте ми клечка кибрит! — кресна Съмърсет обезумял. — Да подпаля това безподобно чудовище! Да загина ведно с него!

— За бога — извика Зиро, вкопчвайки се в младежа, — за бога, опомнете се! Ние стоим на ръба на пропастта, смъртта ни дебне отвред, един човек… чужденец в тази чужда страна… когото нарекохте свой приятел…

— Мълчете! — викна Съмърсет. — Вие не сте никакъв приятел, никакъв мой приятел. Отвращавате ме като жаба, кожата ми настръхва от погнуса, душата ми се потриса като ви гледам.

Зиро избухна в сълзи.

— Уви! — изхълца той. — Така вие скъсвате последната нишка, която ме свързва с човечеството. Приятелят ми се отрича от мен… Оскърбява ме. Аз действително съм прокълнат.

Съмърсет остана за миг поразен от този внезапен поврат. След това с жест на отчаяние избяга от стаята и от къщата. В първоначалния си устрем той измина почти половината път до най-близката поща, но скоро започна да забавя стъпка и преди да стигне този дом, откъдето можеше да действува в рамките на закона, отново го обзеха съмнения. Агностик ли е наистина? Има ли право да постъпи така? Стига тия глупости, Зиро трябва да загине! — мислеше си той. А после пак — нали бе обещал, нали се бе ръкувал и ял с този човек, и то напълно съзнателно? Как може тогава да действува, без да погази честта си? Чест ли?… Какво е чест? Плод на въображението, който, преследвайки ожесточено престъплението, е длъжен да захвърли. Ами престъплението? Също плод на въображението, който освободеният му ум отхвърляше. Цял ден Съмърсет скита из парковете, гонен от неспокойни мисли, цяла нощ обикаля града, на разсъмване седна край пътя около Пекъм и горчиво се разплака. Боговете му бяха рухнали. Той, избирал широките, ярко осветени и безлюдни пътеки на всеобщия скептицизъм, продължаваше да бъде роб на честта. Той, който гледаше на живота от висотата на хищния орел, макар и без умисъл да плячкосва, той, който ясно бе осъзнал общите нравствени подбуди на войната, на търговската конкуренция и на престъпността, той, който беше готов да помогне на избягалия убиец или да прегърне непокаялия се крадец, виждаше, че в разрез с всякаква логика е против употребата на динамит. Зората се промъкваше между спящите вили и над бездимните простори на града, а нещастният скептик все тъй оплакваше своята безпринципност.

Най-после се изправи и призова изгряващото слънце за свидетел.

— Истината е безспорна — провикна се той, — право и криво са само плод на въображението и празни думи, но все пак има известни неща, които не мога да сторя, и други, които не мога да търпя.

Ето защо реши да се върне, за да направи последно усилие да убеди Зиро, и ако не успее да го придума да се откаже от сатанинската си професия, да изостави всякаква деликатност, да определи на съзаклятника един час срок и да го издаде на полицията. Колкото и бързо да вървеше, защото това решение му даваше крила, вече се беше съвсем съмнало, когато съзря Излишната къща. С лека походка по стъпалата слизаше младата дама с различните имена и Съмърсет се учуди, като забеляза на лицето й следи от гняв и тревога.

— Мадам — заговори той несъзнателно, без сам да бъде наясно какво ще добави.

Но като чу гласа му, тя като че ли се разтърси от страх и ужас, стъписа се, с рязко движение спусна воала си и побягна от площада, без да се обръща.

Тук ще се отклоним за малко от по-нататъшните патила на Съмърсет, за да опишем странния и романтичен епизод с Кафявия сандък.

ПРИКЛЮЧЕНИЕТО НА ДЕЗБЪРА
КАФЯВИЯТ САНДЪК

Мистър Хари Дезбъра живееше в хубавия и солиден стар квартал Блумзбъри, от всички страни на който, шумяха мощните талази на Лондон, но той се радваше на романтична тишина и градски покой. Мистър Дезбъра се бе настанил на Куийн скуер в съседство с Детската болница, отляво, ако вървите на север; Куийн скуер — светилище на хуманитарните науки, на което къщите дължаха хубостта си, където бедните се учеха, където гъмжеше от шумни врабци и където групи търпеливи малчугани висяха по цял ден пред болницата с надежда да им се удаде случай да целунат ръката или да кажат някоя и друга дума през прозореца на болното си братче. Стаята на Дезбъра беше на първия етаж и гледаше към площада, освен това обаче той имаше право, от което често се възползуваше, да седи и да пуши на терасата отзад, от която се виждаше цяла прекрасна гора от вътрешни градини, а до нея бяха прозорците на една празна стая.

Един топъл ден следобед Дезбъра се разхождаше по тази тераса, почти загубил надежда и кураж, понеже от няколко седмици напразно търсеше работа и беше готов да се отдаде на тъжни мисли и тютюн. Тук, си рече той, ще бъда сам, защото и той като повечето младежи, които не са нито богати, нито духовити, нито късметлии, предпочиташе не да търси, а да отбягва общуването с други хора. Тъкмо му дойде тази мисъл, очите му се спряха на прозореца на стаята, която гледаше към терасата, и учуден и ядосан забеляза, че там е спуснато копринено перде. Като късмета ми, помисли си Дезбъра; усамотението му беше нарушено, не можеше вече да размишлява и въздиша незабелязан, не можеше вече да търси отдушник на отчаянието си в думи или да се успокоява със сантиментално подсвиркване и в раздразнението си чукна с лулата по парапета прекомерно силно. Тази стара, сладка лула, излъскана и потъмняла от употреба и с основание скъпа на сърцето му, беше направена от кален корен на изтравниче. Ето защо, какво бе огорчението му, когато гърнето се отчупи от мундщука, подскочи грациозно във въздуха, падна и изчезна между люляците в градината!

Дезбъра се тръшна ядно на шезлонга, извади вестника с разкази, който бе взел за четене, откъсна парче от последния лист, където се поместват само отговори на писма, и се залови да си свива цигара. Той не беше майстор в това изкуство, хартийката все се късаше между пръстите му и тютюнът се разсипваше на земята; тъкмо се канеше вече ядосан да се откаже, когато прозорецът бавно се отвори навътре, коприненото перде се дръпна настрана и на терасата изскочи една малко странно пременена дама.

— Сеньорите ((исп.) — млад господин. — Б. пр.) — проговори тя и гласът й трептеше плътно, като звук на орган, — сеньорите, вие сте затруднен. Позволете ми да ви се притека на помощ.

С тези думи тя издърпа хартийката и тютюна от покорните му ръце и с леснота, която на Дезбъра се стори магическа, сви и му подаде цигара. Той я взе, все тъй без да става и без да пророни дума, вторачен всецяло в това видение. Лицето й беше румено и свежо на цвят, по форма — островърх триъгълник, така невинно лукаво, така дръзко привлекателно, толкова рядко за нашите по-северни ширини; очите й — големи, лъчезарни, от време на време искрящи от менящи се светлинки; косата й — отчасти покрита с дантелена мантиля, ((исп.) — дантелена бяла или черна женска наметка, която покрива главата и горната част на тялото. — Б. пр.) през която ръцете, голи до рамената, светеха от белота; снагата й, налята и нежна във всичките си женствени форми, беше още жива и енергична, преливаща от жизненост и стройна в божествената си хармоничност.

— Не харесвате ли моята сигарито, сеньор? — запита тя. — Все пак е направена по-добре от вашата — При тези думи се засмя и гласът й звънтеше в ушите му като музика, но след миг лицето й помрачня. — Аха, виждам — извика тя. — Моето държане ви отблъсква. Много съм скована, прекалено студена. Аз — добави тя кокетно — не съм проста англичанка, каквато изглеждам.

— Охо! — промърмори Хари, изпълнен с неизразими мисли.

— В скъпата ми родина — продължи дамата — редът е друг. Там, трябва да призная, младата жена е скована от множество строги ограничения, малко й е позволено, свиква да бъде сдържана, свиква да изглежда неприветлива. Ала тук, в свободна Англия — о, славна свобода! — възкликна тя и вдигна ръце към небесата с неподражаемо грациозен жест, — тук няма окови, тук жената може да си позволи да бъде изцяло каквато е, а мъжете са истински рицари — нали на самия ви национален герб е написано honni soit? (фр.)-Позор на оня, който си помисли нещо лошо — девиз, написан на Ордена на жартиерата, най-стария и най-висш английски орден, учреден от крал Едуард III около 1346 г. На един бал се откопчала жартиерата на дамата, с която танцувал кралят. Монархът най-галантно я закопчал отново, като произнесъл горните думи, с които украсил създадения след това орден във вид на жартиера. — Б. пр.)

— Ах, колко ми е трудно да се уча, колко ми е трудно да бъда самата аз. Не бива да съдите за мен отсега, накрая ще превъзмогна тази скованост, накрая ще стана като англичанките. Добре ли говоря езика ви?

— Перфектно… о, перфектно! — каза Хари с пламенна убеденост, подходяща за по-сериозна тема.

— Аха — рече тя, — тогава бързо ще се науча, в жилите на баща ми течеше английска кръв и имам това предимство, че съм учила донякъде вашия изразителен език. Ако говоря вече без акцент, при напълно английската ми външност не ми остава нищо друго, освен да променя обноските си.

— О, не — отвърна Дезбъра. — О, моля ви, недейте!… Аз… мадам…

— Казвам се сеньорита Тереса Валдевиа — прекъсна го дамата. — Вечерният въздух застудява. Adios, Senorito (Сбогом, млади господине (исп.) — Б. пр.)

И преди Хари да успее да пророни дума, изчезна в стаята си.

Той стоеше вцепенен, с все още незапалена цигара в ръка. Мислите му се носеха далеч от тютюна, представяха си образа на новата му познайница още по-красив. Гласът й ехтеше в паметта му, очите й, чийто цвят не можеше да си спомни, пронизваха душата му. При идването й облаците се бяха разпръснали и Дезбъра виждаше нов свят. Каква беше тя нямаше представа, ала я обожаваше. Годините й не смееше да определи, тъй като го беше страх да не излезе по-възрастна от него и смяташе за светотатство да свързва тази красота с мисълта за промените, които търпи всеки смъртен. Колкото до нейния характер, хубостта у младите е винаги олицетворение на доброто. Тъй че горкият момък остана до късно на терасата, хвърляше крадешком плахи погледи към прозореца със спуснатото перде, с въздишка гледаше разцъфналия „златен дъжд“, потънал в царството на мечтите, а когато най-после си влезе и седна да вечеря със студено варено овнешко и половница бира, сякаш пируваше с храната на боговете.

Изскачайки на другия ден отново на терасата, Хари видя прозореца леко открехнат и с удоволствие зърна рамото на дамата, седнала да шие търпеливо и неподозираща присъствието му. На следващия ден, едва Дезбъра се появи, прозорецът се отвори и сеньоритата излезе с лека походка на слънце, в утринно безредие, нежна и стройна, но някак чужда, тропична и странна. В едната си ръка държеше пакет.

— Ще опитате ли — рече тя — от тютюна на моя баща — от скъпата ми Куба? Там — предполагам, знаете — всички пушат, и жени, и мъже. Тъй че няма защо да се боите, че може да ми бъде неприятно. Ароматът му ще ми напомни за родината. Моята родина, сеньор, се намира сред морето — И докато произнасяше тези няколко думи, Дезбъра за пръв път в живота си почувствува поезията на морската шир. — И наяве, и насън все я виждам — скъпата родина, милата Куба!

— Ала някой ден — каза Дезбъра с вътрешна болка, — някой ден ще се върнете там.

— Никога! — извика тя. — О, бог ми е свидетел, никога!

— Значи до края на живота си ще останете да живеете в Англия? — полюбопитствува той и някак му олекна на душата.

— Вие разпитвате прекалено много, питате нещо, което и аз самата не зная — отвърна тя тъжно, а после, отново развеселена, каза: — Но не сте опитали моя кубински тютюн.

— Сеньорита — отговори Хари, смутен от малко кокетното й държане, — каквото и да ми се случи… вие… искам да кажа — завърши той, като се изчерви силно, — ни най-малко не се съмнявам, че тютюнът ви е превъзходен.

— Ах, сеньор — рече дамата с почти печална сериозност, — вие ми се сторихте толкова скромен и добър, а вече се опитвате да ми правите комплименти… и при това — додаде тя с усмивка — така неумело! Чувала съм, че англичаните могат да бъдат верни приятели, почтителни, коректни приятели, да бъдат кавалери, утешители, ако стане нужда, или защитници, но никога да не злоупотребяват. Не се мъчете да ме спечелите като подражавате салонните маниери на моите сънародници. Бъдете такъв, какъвто сте — искрен, учтив, почтен английски джентълмен, за каквито съм чувала от детинство и мечтаех да срещна.

Хари, който се смути много, а никак не беше наясно какви са маниерите на кубинците, категорично отрече всякакъв помисъл да им подражава.

— На вас, сеньор — каза дамата, — най ви подхожда присъщото на вашата нация сериозно държане. Вижте — тя отбеляза черта с обутото в пантоф изящно краче, — дотук ще бъде обща територия, там, от перваза на прозореца ми, започва официалната граница. Ако решите, можете да ме отблъснете до укрепленията ми, но ако, от друга страна, искате да бъдем истински приятели по английски, когато ми е много мъчно, мога да идвам тук, при вас, или, когато съм в по-добро настроение, можете да дръпвате стола си до прозореца ми и докато работя да ме учите на английски обноски. Ще видите, че съм прилежна ученичка, защото това ми допада — Дамата сложи леко ръка на лакътя на Хари и го погледна в очите. — Знаете ли — рече тя, — смея да вярвам, че вече съм усвоила донякъде вашата английска самоувереност. Не забелязвате ли промяната, сеньор? Може би малка, но все пак промяна? Не се ли държа по-непринудено, по-свободно, повече като мила „английска мис“, отколкото първия път, когато ме видяхте? — Тя го дари с лъчезарна усмивка, дръпна ръката си от лакътя му и преди младият човек да успее да изрази с думи красноречивите чувства, които бушуваха в сърцето му, с „Adios, senor, лека нощ, мой английски приятелю“ изчезна зад пердето.

На другия ден Хари изпуши напусто цяла унция (Мярка за тегло 28,3 г. — Б. пр.) тютюн на неутралната тераса, без да бъде възнаграден нито с поглед, нито със звук и най-после дванайсетте удара на часовника го подканиха да напусне сцената на своето разочарование. Следващия ден валеше дъжд, но нищо — нито работа, нито време, нито бъдещата нищета, нито сегашните несгоди не можеха вече да попречат на младежа да бъде верен слуга на своята дама и загърнат с дълъг и широк балтон, с вдигната яка застана на пост до балюстрадата и зачака щастието си — външно образ на униние и мъка, ала вътрешно озарен от нежни и красиви чувства. Скоро прозорецът се отвори и прекрасната кубинка със зле прикрита усмивка се показа на перваза.

— Елате тук — каза тя, — тук, до прозореца ми. На малката веранда е по завет — И грациозно му подаде сгъваем стол.

Когато седна, очевидно почервенял от срам и радост, някаква издутина в джоба му напомни, че не е дошъл с празни ръце.

— Позволих си — рече той — да ви донеса една книжка. Сетих се за вас, когато я забелязах в книжарницата, понеже видях, че е на испански. Книжарят ме увери, че е от един от най-добрите ви писатели и съвсем прилична — Докато говореше, пъхна малкото томче в ръката й. Прелиствайки го, тя сведе очи, на бузите й бликна руменина и пак изчезна, гъста и едновременно мимолетна.

— Вие ми се сърдите — извика той с мъка. — Аз ви обидих.

— Не, сеньор, не е затова — отвърна дамата. — Аз — и челото й отново се обля с руменина, — … аз съм смутена и засрамена, понеже ви заблудих. Испански — започна тя и млъкна, — … испански е, разбира се, родният ми език — продължи дамата, сякаш изведнъж окуражена, — така че вашият сполучлив подарък безспорно е много ценен за мен, но уви, сър, за какво може да ми послужи той? И как да ви призная истината — срамната истина, — че не мога да чета?

Когато очите на Хари срещнаха нейните с неприкрито изумление, прекрасната кубинка като че ли се сви под погледа му.

— Не можете да четете? — повтори Хари. — Вие! С широк, великодушен жест дамата разтвори още по-широко прозореца.

— Влезте, сеньор — рече тя. — Дойде моментът, който отдавна чакам не без известна тревога, когато или ще трябва да се страхувам да не загубя приятелството ви, или ще се наложи да ви разкажа историята на моя живот, без да скрия нищо.

С чувство, граничещо с благоговение, Хари прекрачи прозореца. В подчертаното безредие на стаята, в която се озова, се долавяше някакво полудивашко очарование във форми и цветове. Тя беше пълна с великолепни тъкани, кожи, килими и шарфове с ярки багри и изящни, интересни дреболии — ветрила на полицата на камината, старинна лампа с подложка, а на масата — посребрена чаша от кокосов орех, пълна почти до половина с немонтирани скъпоценни камъни. Прекрасната кубинка, самата тя пъстроцветна скъпоценност и достоен шедьовър за тази разкошна рамка, даде знак на Хари да седне и като се отпусна на друго кресло, започна историята си така.

РАЗКАЗ НА ПРЕКРАСНАТА КУБИНКА

Аз не съм такава, каквато изглеждам. Баща ми водеше потеклото си, от една страна, от испански благородници, а от друга, по майчина линия, от патриота Брюс. Майка ми също бе потомка на кралски род, но уви, тези крале бяха африканци! Тя беше красива като зората — по-красива от мен, защото аз съм наследила по-тъмна кръв от жилите на моя европейски баща, — с благородна душа, с изтънчени обноски на кралица, и като виждах, че стои по-високо от заобикалящите я, обкръжена от най-нежно внимание и почит, от малка я обожавах, а когато дойде време, приех последната й въздишка с устните си, без още да зная, че е робиня и, уви, държанка на баща ми! Смъртта й, която ме сполетя на шестнайсетгодишна възраст, беше първата мъка, която изпитах; така нашият дом загуби своята привлекателност, тъга засенчи моята младост, а у баща ми настъпи трагична и трайна промяна. Минаваха месеци, благодарение на младостта си възвърнах донякъде простодушната веселост, с която се отличавах преди, плантацията се усмихваше с новите си посеви, негрите от имението бяха вече забравили майка ми и прехвърлили простодушната си покорност върху мен, ала все още облак помрачаваше челото на сеньор Валдевиа. И по-рано той често липсваше от къщи, защото търгуваше със скъпоценни камъни в град Хавана, ала сега отсъствията му станаха почти непрекъснати и когато се върнеше, оставаше само за една нощ и се държеше като човек, смазан от злочеста съдба.

Родното ми място, където прекарвах дните си, бе малко островче в Карибско море, на около половин час път с лодка от бреговете на Куба. То беше стръмно, скалисто и като се изключи семейството и плантацията на баща ми, ненаселено и предоставено на природата. Къщата ни, ниска постройка, заобиколена с просторни веранди, се издигаше на едно възвишение и от нея през морето се виждаше Куба. Наоколо духаха освежителни ветрове, които ни облъхваха, когато лежахме в копринените си хамаци и се люлеехме, и поклащаха клонките и цветовете на магнолиите. Вляво, зад нея се намираха жилищата на негрите и полюшващите се ниви на плантацията, които заемаха една осма от повърхността на острова. Отдясно, точно до границата на градината, се простираше обширно и смъртоносно мочурище, обрасло с гъста гора, излъчващо треска, осеяно с дълбоки ями и населявано от отровни миди, човекоядни раци, змии, алигатори и противни риби. В дебрите на тази джунгла не можеше да проникне никой, освен хора с африканско потекло; невидим, непобедим враг дебнеше там европейците, а въздухът беше смъртоносен.

Една сутрин (от нея именно трябва да броя началото на злочестата си участ) излязох от стаята си малко след разсъмване, защото при този топъл климат всички са ранобудни, но не намерих слугиня, която да се погрижи за мен. Обиколих къщата, продължавайки да викам и учудването ми се превърна почти в тревога, когато, изскачайки най-после на един просторен двор с веранда, се озовах сред гъмжило от негри. Дори тогава, когато бях между тях, никой не ме погледна и не обърна ни най-малко внимание на появяването ми. Очите и ушите им бяха насочени към една-единствена личност — някаква жена, разкошно и с вкус облечена, с изящна фигура и благозвучна реч, не толкова стара на години, колкото повяхнала и погрозняла от порочен живот, все още привлекателното й лице носеше отпечатъка на най-жестоки страсти, очите й горяха от жажда да причинява зло. Мисля, че не външността й, а нещо, което се излъчваше от душата й, ме накара да се стъписам, готова да припадна от ужас; както чуваме, че имало растения, които тровят, и змии, които обайват, така и тази жена ме потресе и уплаши. Но аз бях смела по природа, подтиснах слабостта си и като се промъкнах между робите, които смутени се отдръпваха да ми сторят път, сякаш имаха пред себе си господарки съпернички, запитах с властен глас:

— Коя е тази особа?

Една млада робиня, към която бях благосклонна, ми прошепна на ухото да внимавам, защото това е мадам Мендисабал, но това име не ми беше познато. В тоя момент жената приближи до очите си лорнет и с дръзка взискателност ме изгледа от глава до пети.

— Момиче — проговори тя най-после, — много съм патила от непокорни слугини и се гордея със способността си да ги усмирявам. Откровено казано, ти ми се нравиш и ако не бях заета с други по-важни работи, непременно щях да те купя, когато баща ти устрои разпродажба.

— Мадам… — подзех аз, ала гласът ми секна.

— Нима не знаеш положението си? — отвърна жената с противен смях. — Колко смешно! Непременно трябва да я купя. Навярно има добро възпитание? — добави тя, обръщайки се към слугите.

Неколцина я увериха, че младата господарка е възпитана като истинска дама — поне така им се струвало на тях, неуките.

— Тъкмо е за кантората ми в Хавана — каза сеньора Мендисабал, като ме огледа още веднъж през лорнета. — Ще ми бъде много приятно — продължи тя, обръщайки се по-пряко към мен, — да те запозная с камшика — И ми се усмихна, а на лицето й беше изписана силна жажда за жестокост.

Тези думи ми възвърнаха способността да говоря. Викайки по име на слугите, аз им заповядах да прогонят тази жена от къщата, да я качат на лодката и да я върнат на големия остров. Но те единодушно заявиха, че не смеят да ме послушат, наобиколиха ме и взеха да ме увещават и умоляват да бъда по-благоразумна, а когато настоях, разпалвайки се още повече и изричайки за тая гадна пришълка заслужени думи, те се отдръпваха от мен, като че богохулствувах. Чужденката явно беше обкръжена със суеверна почит, познах това по промененото им държане и по бледостта, която бе взела връх над естествения цвят на лицата им, и може би страхът им се предаде на мен. Погледнах пак мадам Мендисабал. Тя стоеше съвсем спокойна и с презрителна усмивка наблюдаваше лицето ми през лорнета, а като виждах, че въпреки всичките ми заплахи оставаше уверена в превъзходството си над мен, от устата ми се изтръгна вик, вик на гняв, страх и отчаяние и побягнах от верандата и от къщата.

Не знаех накъде бягам, ала краката ме носеха към брега. Докато тичах, Чувствувах, че ми се вие свят, толкова необикновени, толкова неочаквани бяха тези събития и обиди. Коя беше тази жена? О, боже, каква власт имаше тя над моите покорни негри? Защо ме нарече робиня? Защо говореше за някаква разпродажба, уреждана от баща ми? На никой от тези трескави въпроси не можех да намеря отговор и във вихрушката, която бушуваше в главата ми, всичко беше мътно, само омразният, злобно ухилен образ на жената се открояваше ясно.

Още продължавах да бягам, обезумяла от страх и гняв, когато съзрях баща си, идващ насреща ми от пристана, и с писък, от който сърцето ми като че щеше да се пръсне, се хвърлих в обятията му и се разхълцах и разплаках на гърдите му. Той ме сложи да седна под една висока палма, която растеше недалеч от нас, и се залови да ме утешава, но с някак разсеян глас, а щом се поуспокоих, ме запита малко грубо защо съм така огорчена. Тонът му ме учуди и отрезви още повече и с твърд, но още прекъсван от хълцания глас, му казах, че на острова има чужденка (стори ми се, че при тези думи той трепна и пребледня), че слугите не ме слушат, че чужденката се казва мадам Мендисабал (това като че ли го развълнува и едновременно успокои), че тя ме е оскърбила, нарекла ме е робиня (тук баща ми се навъси), заплашила е да ме купи на някаква си разпродажба и пред очите ми е разпитвала моите слуги, и че накрая, виждайки се съвсем безпомощна и изложена на тези нетърпими своеволия, съм побягнала от къщи ужасена, възмутена и поразена.

— Тереса — заговори баща ми със странно сериозен глас, — днес се налага да искам от теб смелост, много имам да ти говоря, големи усилия трябва да положиш, за да ми помогнеш, дъщеря ми трябва да докаже, че е храбро момиче. Колкото до тази Мендисабал, какво да ти кажа? И как да ти обясня коя е? Преди двайсет години тя беше най-красивата робиня, днес е такава, каквато я виждаш — преждевременно състарена, омърсена от всевъзможни пороци и престъпления, ала свободна, богата, омъжена, както казват, за почтен човек — бог да му е на помощ! — и упражняваща над някогашните си другари по съдба — кубинските роби — влияние, колкото безгранично, толкова и необяснимо. Говори се, че властта й се крепи на страшни обреди — обредите на вудуизма. (Вудуизъм, или вуду — мистичен религиозен култ, разпространен сред негрите и метисите из островите в Карибско море и в южната част на Съединените щати. Обредите му са свързани с боготворене на змията и в крайни случаи с човешки жертвоприношения и канибалски церемонии. — Б. пр.) Дори и да е така, моля те да прогониш от мислите си тази безподобна вещица, опасността, която ни застрашава, не идва от нея и тържествено ти обещавам никога да не попаднеш в ръцете й.

— Татко! — провикнах се аз. — Да попадна ли казваш? Значи има нещо вярно в думите й? Нима съм… О, татко, говори ми откровено, всичко друго бих изтърпяла, но не и тази неизвестност.

— Ще ти кажа — отвърна той, мъчейки се да смекчи жестокостта на думите си. — Твоята майка беше робиня, бях намислил, щом натрупам достатъчно спестявания, да се преселя в свободната страна Англия, където ще имам законно право да се оженя за нея, но изпълнението на плана ми твърде много се забави, а в последния момент се намеси смъртта. Сега разбираш колко много ми тежи споменът за майка ти.

Извиках сърцераздирателно от мъка за родителите си и в усилието да утеша живия, забравих себе си.

— Но няма значение — подзе отново баща ми. — Недовършеното не може никога да се поправи и трябва да понеса наказанието си — да ме измъчва съвестта. Но, Тереса, след като така болезнено ми напомни какви злини причини мудността ми, залавям се веднага да направя това, което е все още възможно — да ти даря свободата.

Започнах да го обсипвам с благодарности, но той ме прекъсна с мрачна рязкост.

— Заболяването на твоята майка — продължи той — ми отнемаше твърде много време, работата ми в града бе предоставена доста дълго в ръцете на некадърни заместници; моят ум, вкус, несравнимата ми способност да познавам най-добрите скъпоценни камъни, това изкуство, благодарение на което мога дори в най-тъмна нощ да различа сапфир от рубин и от един поглед да кажа от кое кътче на земята е изкопан скъпоценният камък — всички тези неща прекалено дълго липсваха в работата ми. Тереса, аз съм разорен.

— Какво значение има това? — извиках. — Какво значение има бедността, щом сме заедно с обичта и светите си спомени?

— Ти не разбираш — каза той навъсено. — Робиня, каквато си, млада — уви! — почти дете! — с добро възпитание, красива, надарена с най-трогателна хубост, невинна като ангел — всички тези качества, които биха обезоръжили дори вълците и крокодилите, в очите на хората, на които съм задължен, са стока, която се купува и продава. Ти си движимо имущество, пазарна вещ, която струва — о, боже, нямам сили да произнеса тези думи! — струва пари. Започваш ли да разбираш най-после? Ако ти даря свободата, ще отнема на кредиторите си нещо, което им принадлежи, грамотата за освобождаването ти положително ще бъде анулирана, ти ще си останеш робиня, а аз ще бъда престъпник.

Улових ръката му, целунах я и заохках от жал за себе си, от съчувствие към баща си.

— Какво ли не правих — продължи той, — как ли не се мъчих и напрягах да наваксам загубите си — бог ми е свидетел и ще помни това. Той не благослови усилията ми или просто — както си мисля често — се колебаеше да осени с благоволението си дъщеря ми. Накрая загубих всякаква надежда, бях безвъзвратно разорен, тежък дълг обременяваше утрешния ден, който не можех да изплатя; ще ме обявят за банкрутирал и стоката, земите, скъпоценностите ми, които толкова обичах, робите ми, към които се отнасях с доброта и правех щастливи, и-о, десетократно по-лошо — ти, моята любима дъщеря, ще бъдете продадени и ще минете в ръцете на некадърни и алчни търгаши. Виждах, че много дълго съм се примирявал и възползувал от това голямо престъпление — робовладелството, но нима моята дъщеря, моята невинна, неопетнена дъщеря, нима т я трябва да плаща за това? Извиках: „Не!“ Призовах бога за свидетел на изкушението ми, грабнах тази торбичка и побягнах. Преследвачите са по дирите ми, може би тази нощ, може би утре те ще слязат на този остров, свят за паметта на скъпата душа, която те е родила, за да обрекат баща ти на позорен затвор, а теб — на робия и безчестие. Нямаме много време. Край северния бряг на нашия остров по странно благоволение на съдбата от няколко дни кръстосва английска яхта. Тя е собственост на сър Джордж Гревил, когото слабо познавам, но комуто по-рано съм правил големи услуги и затова няма да откаже да ни помогне да избягаме. Ако ли пък откаже, ако се прояви като неблагодарник, имам възможност да го принудя насила. Защото какъв е той, чедо мое — какъв е този англичанин, дето от години се върти около бреговете на Куба и всеки път се връща с нова партида скъпоценни камъни?

— Може да е открил мина — подхвърлих аз.

— Така казва и той — отвърна баща ми, — но благодарение на необикновената дарба, която съм получил от природата, лесно развенчах тази басня. Той ми носеше само диаманти, които отначало купувах на доверие, като се вгледах по-добре обаче, се сепнах, защото някои от тези камъни, чедо мое, произхождаха от Африка, други — от Бразилия, ала трети, съдейки по тяхната особена прозрачност и груба обработка, бяха откраднати от древни храмове. След като подуших каква е работата, направих справки. О, колко хитър е той, но аз го надхитрих. Узнах, че обикалял всички бижутери в града, при един дошъл с рубини, при друг — със смарагди, при трети — със скъпоценен берил, и на всички разправял все тази история с мината. Но в коя мина, в кой богат слой от земната повърхност са струпани рубини от Исфахан, перли от Коромандел и диаманти от Голконда? Не, чедо, този човек въпреки яхтата и титлата си, този човек трябва да се бои от мен и да ми се подчинява. Така че тази вечер, щом се мръкне, трябва да поемем през тресавището по пътека, която след малко ще ти покажа, по-нататък през планинските местности на острова има маркиран път, който ще ни изведе до залива на север, а там наблизо кръстосва яхтата. Ако преследвачите пристигнат дори по-рано, отколкото ги очаквам, пак ще са закъснели — доверен човек чака на Куба и щом се появят, ако е тъмно, ще забележим на отсрещния нос червен огън, а ако е светло — димен стълб, и предупредени по този начин, ще имаме време да потърсим спасение зад мочурището. А дотогава ще скрия тази торбичка, така че най-напред ще ме видят да пристигам в къщи с празни ръце, иначе някой роб може да се разбъбри и да ни издаде. Защото, гледай! — прибави той и вдигайки торбичката, която вече ми бе показал, изсипа в шепата ми цял поток от необработени скъпоценни камъни, по-ярки от цветя, от всички размери и цветове, които при падането си улавяха в безбройните си изящни фасетки жарките лъчи на слънцето.

Не се сдържах и извиках от възхищение.

— Дори в твоите невежи очи — продължи баща ми — вдъхват уважение. Но какво са те, освен камъчета, равнодушни пред резеца, студени като смъртта? О, свещена простота! — извика той. — Всяко от тях — чудо на търпението на природата, създадено от праха в резултат от многовековна микроскопична дейност, всяко едно от тях значи за теб и за мен цяла година живот, свобода и взаимна обич. Как да не ги ценя тогава! И защо да не побързам да станат недосегаеми за чужди ръце! Тереса, ела с мен.

Той се изправи на крака и ме поведе към границата на голямата джунгла, там, където тя бе надвиснала като стена от отровен, тъмен листак над склона на хълма, на който стоеше бащината ми къща. Известно време обикаля и оглежда внимателно края на гъсталака. После, види се, разпозна някакъв белег, защото лицето му изведнъж просветля, сякаш бе паднал камък от сърцето му, спря се и се обърна към мен.

— Оттук — рече — започва тайната пътечка, за която споменах, и тук ще ме чакаш. Аз ще навляза само на няколко стотин ярда в тресавището да заровя скромното си съкровище; щом го скътам на сигурно място, ще се върна.

Напразно се мъчех да го разубедя, сочейки му опасностите, които криеше това място, напразно умолявах да ми позволи да го придружа, позовавайки се на черната кръв, която вече знаех, че тече в жилите ми — той беше глух към всички мои молби и като отмахна част от зелената завеса, изчезна в злотворната тишина на мочурището.

Чак след един час храстите отново се разтвориха и от гъсталака изскочи баща ми, спря се и почти се олюля, зашеметен от първоначалния досег с ослепителната слънчева светлина. Лицето му беше покрито с особена гъста червенина, ала въпреки жегата на тропическото пладне не изглеждаше запотен.

— Ти си уморен — Извиках, скачайки да го посрещна. — Не ти е добре.

— Уморен съм — отвърна той, — въздухът в тази джунгла е задушлив, пък и очите ми свикнаха на нейния мрак, а силното слънце ги прорязва като с нож. Момент, Тереса, остави ме само за момент. Всичко пак ще се оправи. Аз зарових имането под един кипарис, точно зад речния ръкав, от лявата страна на пътеката; тези красиви, лъскави нещица сега лежат покрити с тиня, ще ги намериш там, ако стане нужда. Но ела да влезем в къщи, време е да хапнем, защото ни предстои да пътуваме нощем, да хапнем, а после да поспим, моя бедна Тереса, да поспим после — И ме изгледа с кръвясали очи, клатейки глава сякаш от съжаление.

Крачехме бързо, защото баща ми непрекъснато мърмореше, че отсъствувал дълго време и че слугите може да се усъмнят в нещо, минахме, през просторната, проветрива веранда и най-после влязохме в приятната полусянка под спуснатите капаци на къщата. Трапезата беше наредена, домашните слуги, вече уведомени от лодкарите за завръщането на господаря, бяха всички на поста си и, както забелязвах, не смееха да ме погледнат. Тъй като баща ми продължаваше с уморена и трескава настойчивост да мърмори, че закъсняваме, побързах да заема мястото си на масата, но едва пуснах десницата му, той се спря и разпери двете си ръце напред някак странно, като че опипваше.

— Какво става? — изкрещя той с пронизителен, нечовешки глас. — Нима съм сляп?

Притичах до него и се опитах да го заведа до масата, но той се задърпа и като се закова на място, ту разтваряше, ту затваряше челюстите си, сякаш се мъчеше с усилие да си поеме дъх. После изведнъж вдигна ръцете си към слепоочията, извика: „Главата ми, главата ми!“, политна и се строполи до стената.

Много добре разбирах какво става. Обърнах се и помолих слугите да му помогнат. Но те единодушно заявиха, че всичко е безполезно — щом господарят е ходил из тресавището, рекоха те, ще трябва да умре, всякаква помощ е излишна. Защо да ви описвам подробно страданията си? Пренесох го до леглото и застанах да бдя над него. Той лежеше неподвижно, от време на време скърцаше със зъби, говореше нещо неразбрано, до ушите ми стигаше ясно една-единствена-дума — бързо, бързо, което показваше, че дори в последната борба със силите на смъртта все още го измъчваше мисълта за опасността, надвиснала над дъщеря му. Слънцето бе вече залязло и настъпил мрак, когато разбрах, че съм сам-самичка на тази нещастна земя. Можех ли да мисля за борба, за спасение, за неизбежните опасности, които ме дебнеха? Тук, до тялото на последния си близък, бях забравила всичко, освен естествената мъка от безвъзвратната загуба.

Бяха минали около четири часа, откакто слънцето се бе издигнало над хоризонта на изток, когато робинята, за която вече споменах, влезе и ме върна отново в суровата земна действителност. Бедната душица наистина беше силно привързана към мен и със сълзи на очи ми обясни причината за идването си. Още с първите лъчи на зората на пристана спряла някаква лодка и свалила на брега на нашия остров (досега толкова щастлив) група полицаи, които носели заповед за арестуването на баща ми, и един едър човек с груби обноски, който заявил, че занапред островът, плантацията и всички роби в нея стават негова собственост.

— Предполагам — рече робинята, — че е политик или някакъв много силен магьосник, защото щом ги видя да идват, мадам Мендисабал хвана гората.

— Колко си глупава! — отвърнах аз. — Тя се е страхувала от полицаите. И защо изобщо тази вещица продължава да осквернява острова с присъствието си? О, Кора — възкликнах, спомняйки си за своята скръб, — какво значение имат всъщност всички тези неприятности за едно сираче?

— Господарко — каза тя, — искам да ви напомня две неща. Никога не говорете така за мадам Мендисабал, поне пред цветнокож, защото тя е най-силната жена на тоя свят и истинското й име, ако някой се престраши да го произнесе, е способно с магическата си сила, дори да възкреси мъртвите. И в никой случай не говорете вече за нея пред вашата злочеста Кора, защото при все че може действително да я е страх от полицията (а както чух, изглежда, че наистина се крие от нея) и зная, че ще ми се смеете и няма да ми повярвате, все пак е доказана и всеизвестна истина, че тя чува всяка думица, произнасяна от хората по целия този широк свят, а вашата бедна Кора е вече вписана в черния й тефтер. Когато ме гледа, господарко, кръвта ми се смразява. Това е първото, което исках да ви кажа, а сега второто — за бога, умолявам ви, имайте предвид, че занапред не сте дъщеря на клетия сеньор. Него вече го няма, милият господин, тъй че сега и вие като мен сте обикновена робиня. Човекът, комуто принадлежите, е дошъл за вас, о, скъпа господарке, вървете веднага при него! Ако бъдете мила и послушна, с вашата младост и хубост все още можете да си осигурите охолен живот.

За миг изгледах това същество с възмущение, което лесно можете да си обясните, ала след малко то се изпари — момичето бе говорило просто по своему, както птичката пее или кравата мучи.

— Върви — казах аз. — Върви, Кора. Благодаря за благородните ти помисли. Остави ме за малко сама с мъртвия ми баща и кажи на този човек, че ще дойда веднага.

Тя тръгна, а аз, обръщайки се към смъртното ложе, произнесох в тези глухи уши последната молба и защита на моята застрашена невинност.

— Татко — рекох, — последната ти мисъл дори в твоята предсмъртна агония беше дъщеря ти да се спаси от позор. Тук, пред теб се заклевам, че твоето желание ще бъде изпълнено, по какъв начин, не зная, ако е нужно — с престъпление и бог да прости на теб, на мен и на нашите тирани, бог да ме подкрепи в моята безпомощност!

Тези думи ми придадоха сили, като след дълъг сън пристъпих към огледалото — да, дори в тази стая на смъртта, — бързо оправих косата си, поосвежих подутите си от сълзи очи, прошушнах тихо „сбогом“ на създателя на моя живот и причинителя на мъките ми и като изобразих на лицето си усмивка, тръгнах да посрещна своя господар.

Той беше пълен, жизнерадостен човек на средна възраст, похотлив, грубоват шегобиец и ако не грешах в преценката си, добродушен по природа. Трескаво, забързано оглеждаше къщата, която някога беше наша, но сега ставаше негова и пламъчето, което светна в очите му, когато ме видя да влизам, показа, че мога да очаквам най-лошото.

— Тази ли е бившата ви господарка? — запита новодошлият робите и когато потвърдиха това, веднага им заповяда да излязат. — И тъй, скъпа — каза той, — аз съм прост човек, не като вашите проклети испанци, а истински, принципен, трудолюбив, честен англичанин. Казвам се Колдър.

— Благодаря ви, сър — рекох и направих почтителен поклон, както бях виждала от слугите.

— Я гледай — възкликна той, — да се не надяваш. Ако бъдеш послушна там, където бог е благоволил да те призове, ще видиш, че съм много добър човек. Твоята външност ми харесва — добави господарят ми, наричайки ме по име, което изопачи отвратително. — Естествена ли е косата ти? — запита той малко рязко и като се приближи до мен, сякаш бях кон, с груб жест сам се увери в истината. Бях пламнала цялата от глава до пети, ала сдържах справедливия си гняв и се оставих да ме докосва. — Много хубаво — продължи той, като ме погъделичка добродушно под брадичката. — Няма да съжаляваш, че си дошла при стария Колдър, нали? Но това е между другото. По-важно е следното: твоят предишен господар беше много безчестен мошеник и отмъкна ценна стока, която по право принадлежеше на мен. И тъй като ми е известно, че си му роднина, предполагам, че ти най-добре знаеш какво е станало с нея, но преди да отговориш те предупреждавам, че бъдещото ми благоразположение ще зависи изцяло от твоята почтеност. Аз самият съм почтен човек и очаквам същото от слугите си.

— Скъпоценностите ли имате предвид? — попитах, снишавайки глас до шепот.

— Точно това имам предвид — каза той ухилен. — Мълчете! — рекох.

— Да мълча ли? — повтори той. — Че защо да мълча? Трябва да знаете, че съм вече на мой имот и заобиколен от слуги, които ми принадлежат.

— Заминаха ли си полицаите? — запитах. О, какви надежди възлагах на отговора!

— Заминаха си — отговори той, гледайки ме малко объркано. — Защо се интересуваш?

— Трябваше да ги задържите — отвърнах сериозно, макар че в същия миг сърцето ми подскочи от радост. — Господарю, не мога да скрия истината от вас. Слугите в това имение са много наежени, отдавна назрява бунт.

— Какво? — извика той. — Че аз никога в живота си не съм виждал толкова хрисими на вид негри — Но все пак леко пребледня.

— Не са ли ви казали — продължих аз, — че на острова се намира мадам Мендисабал? Че откакто е дошла, слушат само нея? Че ако тази сутрин ви посрещнаха горе-долу прилично, то е единствено по нейно нареждане — с какви подбуди, предоставям на вас да прецените.

— Мадам Хесебел ли? — запита той. — Тя наистина е опасна дяволица, на всичко отгоре полицията я търси за цяла редица убийства. Но в края на краищата това няма значение. Вярно, тя има голямо влияние сред вас, цветнокожите. Но какво търси тук, дявол да я вземе?

— Скъпоценностите — отговорих аз. — Ах, сър, ако бяхте видели това съкровище — сапфирите, смарагдите, опалите, златните топази и рубините, червени като залеза — това неизчислимо богатство, тази невиждана от очите красота — ако бяхте го видели като мен и, уви, като н е я — щяхте да разберете опасността и да потреперите.

— Значи и тя ги е видяла! — провикна се той и по лицето му познах, че смелият ми ход е успял. Улових го за ръката.

— Господарю — рекох, — сега съм ваша, мой дълг е, ще ми бъде приятно да браня вашите интереси и живота ви. Затова чуйте съвета ми и, заклевам ви, бъдете благоразумен като мене. Елате скришом с мен, нека никой да не види къде отиваме, ще ви заведа на мястото, където е заровено съкровището, щом го изровим, трябва да отидем право на лодката, да избягаме в Куба и да не се връщаме вече на този опасен остров без закрилата на войници.

Кой свободен човек в свободна страна би повярвал на такава неочаквана преданост? Ала този тиранин с помощта на самите хитрости и коварни похвати, с които си бе служил, за да укроти своята бунтуваща се съвест и да се убеди, че робовладелството е нещо естествено, се хвана като дете в капана, който му поставих. Той ме похвали и ми благодари, каза ми, че притежавам всички качества, които ценял у слугите, и когато ме заразпитва по-подробно за естеството и стойността на съкровището, а аз пак изкусно разпалих алчността му, заповяда незабавно да пристъпя към изпълнението на плана ми за действие.

От един сайвант в градината взех кирка и лопата, а оттам по лъкатушним пътеки между магнолиите поведох господаря си към мястото, отдето се влизаше в тресавището. Аз вървях отпред, носех, както е редно, инструментите и непрекъснато поглеждах назад, да не би да ни забележат и проследят. Когато стигнахме началото на пътеката, изведнъж се сетих, че съм забравила да взема храна, и като оставих мистър Колдър под сянката на едно дърво, се върнах сама в къщи за кошница с провизии. „Нима за него?“ — запитах се аз. А един вътрешен глас ми отговори: „Не“. Докато бяхме един срещу друг, докато още виждах пред очите си човека, комуто принадлежах, както ръката принадлежи на тялото, възмущението ми придаваше сили да се държа. Но сега, щом останах сама, почувствувах отвращение от себе си и от кроежите си, които ми бяха противни, жадувах страстно да се хвърля в нозете му, да призная, че го мамя, и да го предупредя да не навлиза в това гибелно тресавище, към което го увличах, за да умре, ала клетвата ми пред моя мъртъв баща, дългът ми към моята невинна младост надделяха над тези колебания и макар че лицето ми беше бледо и навярно отразяваше ужаса, подтиснал душата, с твърда стъпка се върнах на границата на тресавището и с усмивка на уста му казах да стане и да ме последва.

Пътеката, по която поехме сега, беше изсечена като тунел през живата джунгла. От двете страни над главите ни зеленият листак се преплиташе като непроходима стена, дневната светлина едва се процеждаше през надвисналия горски гъсталак, а въздухът беше горещ като пара, просмукан с упойващи растителни миризми, притискащ като тежест гърдите и мозъка. Краката ни газеха безшумно по дебел пласт хумус, от двете страни непрекъсната върволица мимози колкото човешки бой докосваха полата ми и тутакси със съскане се отдръпваха да ми сторят път, с изключение на тези чувствителни на досег растения всичко останало в тази отровна бърлога беше неподвижно и безшумно.

Преди още да бяхме навлезли много навътре на мистър Колдър изведнъж започна да му се повдига и трябваше да седне за малко на пътеката.

Сърцето ми се късаше като го гледах и настойчиво замолих този обречен простосмъртен да се върне обратно, „Какво представляват някакви си скъпоценности на везните на живота?“ — питах аз. О, не, отговаряше той, тази вещица мадам Хесебел ще ги намери; той е честен човек и няма да позволи да му отнемат полагаемото му се с измама, и тъй нататък, а дишаше тежко като болно куче. Скоро пак беше на крака, уверявайки, че неразположението му е минало, но когато поехме отново напред, на промененото му лице долових първите признаци на смъртта.

— Господарю — рекох, — изглеждате блед, смъртно блед, бледостта ви ме плаши. Очите ви са кръвясали — червени като рубините, които търсим.

— Хлапачке — кресна той, — я гледай пред себе си, внимавай къде стъпваш. Заклевам се пред бога, че ако още веднъж ме ядосаш, като се озърташ назад, ще те накарам да разбереш новото си положение.

Малко след това забелязах на земята някакъв червей и предупредих шепнешком, че докосването му е смъртоносно. Скоро една голяма змия, яркозелена като пролетна трева, се заизвива бързо през пътечката и пак се спрях и погледнах назад към спътника си с ужас в очите.

— Змията-ковчег — казах, — змията, която гони жертвата си като хрътка.

Но той оставаше непреклонен.

— Аз съм свикнал да пътувам — рече. — Тази джунгла е наистина противна, но скоро ще стигнем края.

— Да — отвърнах, поглеждайки го със загадъчна усмивка, — но какъв край?

Тук той прихна да се смее, но смехът му не беше съвсем искрен. После, като забеляза, че пътеката започва да става по-широка и по-стръмна, извика:

— Ето на! Нали ти казах? Минахме най-лошото.

Действително бяхме стигнали вече блатистия речен ръкав, който на това място беше много тесен и препречен от паднал дънер, но видяхме, че от двете страни постепенно се разширяваше и минаваше под свод от големи дървесни клони и надвиснали увивни растения, течеше бавно, лъхаше на ужасна, гадна миризма, по повърхността му плуваха плоски глави на алигатори, а бреговете гъмжаха от аленочервени раци.

— Ако паднем от този неустойчив мост — рекох, — гледайте, кайманът дебне, готов да ни нагълта! Ако се отклоним и най-малко от пътеката, ще затънем в тинята, а вижте как по края на гъсталака пъплят безброй червени гадини. Щом се окажем безпомощни, тутакси ще се нахвърлят като паплач върху нас! Какво може да стори човек? Срещу хиляди такива бронирани нападатели? А каква смърт ще бъде да загинеш жив от техните щипки!

— Момиче, ти луда ли си? — извика той. — Заповядвам ти да мълчиш и да ме водиш нататък.

Погледнах го отново, готова да отстъпя, а като забеляза това, господарят ми вдигна бастуна в ръката си и ме удари жестоко по лицето.

— Води нататък! — кресна той отново. — Нима цял ден трябва да кисна сред това противно блато накрая да загина заради една бъбрива робиня?

Приех удара мълчаливо, приех го с усмивка, ала кръвта закипя в сърцето ми. В този момент нещо — не зная какво — падна с глух плясък във водите на лагуната и си рекох: „Състраданието ми се удави там!“

От другата страна, до която сега бързахме да се доберем пълзешком, гората не беше толкова гъста, завесата от увивни растения — не толкова плътна. Тук-там се забелязваха по-светли слънчеви петънца или между по-рядката плетеница от паразитни растения се различаваха очертанията на някое високо дърво. Отляво, на края на едно такова сечище много ясно се открояваше кипарисът, на това място пътеката доста се разширяваше и имаше малко открито пространство, осеяно със страшни мравуняци, по които пъплеха техните строители. Сложих инструментите и кошницата до дънера на кипариса, където те моментално почерняха от пълзящите мравки, и отново погледнах лицето на моята неподозираща жертва. Помежду ни се изпречваше такъв гъст облак комари и гадни мухи, че замъгляваше чертите на англичанина, а шумът от крилете им беше като въртене на мощно колело.

— Тук — казах — е мястото. Аз не мога да копая, понеже не съм свикнала да си служа с такива инструменти, но заради вашата собствена безопасност ви умолявам да свършите по-скоро работата си.

Англичанинът пак се бе отпуснал на земята, задъхан като риба на сухо, а на лицето му видях същата гъста червенина, която бе обляла лицето на баща ми.

— Чувствувам се зле — изпъшка той, — страшно зле, тресавището се върти около мен, бръмченето на тези отвратителни мухи ме влудява. Нямаш ли вино?

Дадох му една чаша и той я изпи жадно.

— Сам ще си бъдете виновен — рекох, — ако продължавате така. Блатото има лоша слава — При тези думи поклатих зловещо глава.

— Подай ми кирката — заповяда той. Къде са заровени скъпоценностите?

Казах му горе-долу и сред убийствената жега, задухата и полумрака на джунглата той заработи с кирката, размахвайки я над главата си с енергичността на здрав човек. Отначало го обля обилна пот, от която лицето му лъсна, а хищните насекоми се полепиха нагъсто по него.

— Не бива да се потите на такова място! — възкликнах. — О, господарю, как може да постъпвате така неблагоразумно? Треската се просмуква през отворените пори.

— Какво целиш с това? — кресна той, като се спря със забита в земята кирка. — Да не искаш да ме подлудиш? Мислиш ли, че не разбирам на каква опасност се излагам?

— Това именно е целта и желанието ми — да побързате — отговорих. И тогава, пренасяйки се мислено на смъртното ложе на баща си, взех да повтарям без връзка, почти шепнешком, една и съща дума: — Бързо, бързо, бързо.

Изведнъж за мое учудване търсачът на съкровището се вслуша в тази дума и продължавайки да размахва кирката, но вече неуверено, и като се олюляваше, заповтаря на себе си като припев: „Бързо, бързо, бързо“. А след това — пак: „Нямаме време за губене, блатото има лоша слава, лоша слава“, и после отново: „Бързо, бързо, бързо“ — с ужасяваща машиналност, забързано, но някак морно, като болен, който се мята на възглавницата. Потта бе изчезнала, сега беше сух, но виждах все тази тъмнокеремидена червенина. След малко кирката му изрови торбичката със скъпоценностите, но той не я забеляза, а продължаваше да копае.

— Господарю — рекох, — ето съкровището. Като че ли се пробуди от сън.

— Къде? — извика, а после, като го видя пред очите си, добави: — Как е възможно? Трябва да съм побъркан. Момиче — кресна той внезапно със същия писклив глас, който бях забелязала и преди, — какво става? Прокълнато ли е това тресавище?

— То е гроб — отвърнах аз. — Няма да се измъкнете жив, а колкото до мен, животът ми е в ръцете божии.

Господарят ми се строполи на земята като ударен, но дали в резултат от думите ми, или от внезапен пристъп на болестта — не мога да кажа. След малко вдигна глава.

— Ти ме доведе тук, за да умра — каза той; — с риск за собствения си живот ме обрече на смърт. Защо?

— За да спася честта си — отговорих. — Не забравяйте, че ви предупредих. Не съм виновна аз, погуби ви алчността по тези камъчета. Той извади револвера си и ми го подаде.

— Виждаш ли — рече, — можех отдавна да те убия. Но както казваш, аз умирам, нищо не е в състояние да ме спаси, а имам да изкупвам толкова много грехове. О, боже мой, боже мой — възкликна той, взирайки се в лицето ми с любопитен, учуден и жален поглед, като несхватливо дете в училище, — ако има страшен съд на оня свят, колко грехове ми тежат на душата!

Накрая аз се разплаках, запълзях в нозете му, зацелувах ръцете му, умолявах го да ми прости, пъхнах пистолета обратно в ръката му и замолих да отмъсти за смъртта си, защото дори и да можех с цената на живота си да откупя неговия, пак оставах длъжница. Но той, горкият, искаше да ме накара още по-горчиво да съжалявам за постъпката си.

— Нямам какво да ти прощавам — рече. — О, боже, как сглупих на стари години! Честна дума, въобразих си, че ме харесваш.

В същия миг му се зави свят, започна страшно да се олюлява, вкопчи се за мен като дете и зовеше по име някаква жена. Скоро тези гърчове, които гледах задавена от сълзи, отслабнаха и замряха и пак дойде на себе си.

— Трябва да напиша завещанието си — каза той. — Извади бележника ми.

Когато изпълних желанието му, задраска бързо с молив на една страница.

— Нека моят син да не узнае — каза умиращият. — Кръвожадно куче е той, моят син Филип, нека да не узнае как си ме наказала. — После изведнъж извика: — О, господи, аз съм сляп — и притисна с длани очите си, после пак зашепна, пъшкайки: — Не ме оставяй на раците!

Заклех се, че ще му бъда вярна, докато сърцето му бие, и удържах на обещанието си. Седнах да бдя над него, както бдях над баща си, но с колко по-други, по-ужасни мисли! През целия тоя дълъг следобед силите му все повече западаха. И през всичкото това време водех непосилна борба да го предпазя от пълчищата мравки и ятата комари — пленница на собственото си престъпление. Щом се смрачи, бръмченето на насекомите под тъмните сводове на тресавището тутакси се засили, а още не бях уверена издъхнал ли е. Най-после плътта на ръката му, която продължавах да държа, охладня между пръстите ми и разбрах, че съм свободна.

Взех бележника и револвера му, защото бях решила по-скоро да умра, отколкото да ме уловят, и като се натоварих още с кошницата и торбичката скъпоценности, поех на север. В този нощен час тресавището беше изпълнено с непрестанен шум, предизвикван от всевъзможни животни и насекоми, все опасни за живота. Ала вървях сред този хаос от звуци като с вързани очи и не виждах нищо. Хлъзгавата земя се огъваше под нозете ми и жвакаше противно, сякаш тъпчех жаби, от досега на плътната стена от листа, която ми беше единственият пътеводител, потръпвах сякаш от допир на змии, тъмнината затрудняваше като запушалка дишането ми, откровено казано, никога не съм изпитвала такъв ужасен страх, както през този нощен поход, и никога не съм чувствувала такава радост, както в момента, когато усетих, че пътеката започва да се изкачва, да става по-устойчива под краката ми и видях, макар и все още далеч пред мен, сребристата светлина на луната.

След малко прекосих границата на джунглата и тръгнах сред благородни величествени лесове, чисти скали, чист, сух прах, сред ароматния дъх на планински цветя, цял ден огрени от слънце, сред омайната тишина на нощта. Благодарение на негърската си кръв минах невредима зловонното и опасно мочурище, по някакво чудо се бях спасила от пълзящите и жилещи гадини, от които гъмжеше там; сега ми предстоеше по-леката част от пътя — да пресека острова, да стигна залива и да бъда приета на английската яхта. Нощем беше невъзможно да налучкам посочения от баща ми път и тъкмо се мъчех да се ориентирам и в невежеството си напразно се вглеждах в разположението на звездите, когато някъде отдалеч до ушите ми стигнаха човешки гласове, които пееха в бързо темпо.

Не знаех къде се намирам, ала поех по посока на тези гласове и след като вървях четвърт час, стигнах незабелязано края на една открита горска поляна. Тя беше ярко осветена от луната и от пламъците на огън. В средата се издигаше малка, ниска и груба постройка, над която стърчеше кръст — спомних си, бях чувала, че това е параклис, отдавна осквернен от устройваните тук обреди на вудуистите. Точно до стъпалата на входа някаква черна грамада непрекъснато се движеше и поклащаше насам-натам като жива, ала безмълвна маса; скоро разбрах, че това е купчина петли, зайци, кучета и други птици и животни, които продължаваха да се дърпат безпомощно, вързани и нахвърляни жестоко едно върху друго. Около огъня и параклиса бяха коленичили в кръг африканци, мъже и жени. Те ту вдигаха полустиснати длани към небето в някакъв странен страстно-умолителен жест, ту навеждаха глави и просваха ръце на земята пред себе си. Докато целият кръг изпълняваше многократно това двойно упражнение, главите непрекъснато се повдигаха и снишаваха като морски вълни, а бързото песнопение продължаваше сякаш в такт с тези движения. Стоях като омагьосана, съзнавайки, че животът ми виси на косъм, че съм попаднала на вудуистки обред.

Изведнъж вратата на параклиса се отвори и оттам излезе висок негър, съвсем гол, с жертвен нож в ръка. Последва го още по-странно и потресаващо видение — мадам Мендисабал, също гола, която държеше в ръце на височината на лицето си отворена плетена кошница. Тя беше пълна с извиващи се змии, които, докато жената стоеше с вдигнатата кошница, се провираха през върбовите пръчки и се увиваха около ръцете й. При тази гледка тълпата като че ли изведнъж още повече се разпали, пеенето стана по-пронизително, по-нестройно по темпо и акцент. После високият негър, който стоеше неподвижен и усмихнат под светлината на луната и огъня, даде знак, пеенето замря и започна втората част на това варварско и кърваво празненство. Тук-там от човешкия кръг някой мъж или жена притичваше до средата, навеждаше се пред жрицата и нейните змии, вдигаше по същия начин ръка и като произнасяше различни заклинания, изричаше гласно най-пъклените желания на сърцето си. Обикновено пожелаваха смърт или болест — смърт или заболяване на врагове или съперници; други призоваваха тези бедствия да сполетят най-близки техни роднини, а един, към когото, трябва да призная, и аз не съм бивала по-милостива, ги стоварваше върху моята глава. При всяка клетва високият негър, все тъй с усмивка, вземаше някоя птица или животно от движещата се купчина от лявата му страна, заколваше го с ножа и захвърляше тялото на земята. Най-после като че ли дойде редът на върховната жрица. Тя сложи кошницата на стъпалата, застана в центъра на кръга, търколи се в прахта пред влечугите и продължавайки все тъй да се търкаля, извиси глас така, че звучеше едновременно като реч и песен, и то с такава силна, безумна възбуда, че ужас смрази кръвта ми.

— О, сила, чието име не смеем да произнесем — подзе тя, — о, сила, нито добра, нито зла, а някъде под двете, по-могъща от доброто, по-велика от злото — цял живот съм те боготворяла и съм ти служила. Кой проливаше кръв на твоя олтар? Чий глас е пресипнал от песни в твоя възхвала? Чии нозе са преждевременно изнемощели да скачат на твоите празненства? Кой уби детето в утробата си? Аз — провикна се тя, — аз, Метамнбогу! Аз изричам истинското си име. Разкъсвам булото. Желанията ми ще се изпълнят, иначе ще умра. Чуй ме, тиньо на дълбокото тресавище, злокобна гръмотевице, отрово на змийската жлъчка — чуй ме или ме убий! Желая две неща, о, безплътна, о, ужас на пустотата — две неща, иначе ще умра! Кръвта на моя белолик съпруг, о, дай ми я! Той е враг на вуду, дай ми неговата кръв! И още нещо, о, гонителю на слепите ветрове, о, създателю сред развалините на смъртта, о, корен на живота, корен на гнилотата! Аз остарявам, погрознявам, знаят каква съм и ме гонят, за да ми отнемат живота, затова нека твоята слугиня се избави от това грохнало тяло, нека твоята главна жрица се върне пак в разцвета на младостта си, да стане отново девойка, желана като някога от всички мъже! Нима, о, господарю и повелителю, когато искам тук чудо, каквото не е ставало, откакто сме откъснати от някогашното отечество, нима не подготвих жертвата, за която душата ти жадува — яре без рога?

Докато произнасяше тези думи, по кръга от поклонници премина радостен шепот, който ту се надигаше, ту заглъхваше, ту пак се надигаше и най-после премина в екстаз, когато високият негър, който за миг се бе пъхнал в параклиса, се появи отново на вратата, носейки на ръце тялото на робинята Кора. Не зная дали видях какво стана след това. Когато съзнанието ми наново се проясни, Кора беше сложена на стъпалата пред змиите, негърът с ножа се бе надвесил над нея, ножът се вдигна и в тоя момент изпищях от неописуем ужас, умолявайки в името божие да спрат.

Над тълпата канибали се възцари тишина. Още миг и щяха да се отърсят от вцепенението, а тогава щях неминуемо да загина. Но провидението бе решило да ме спаси. Тези изверги още мълчаха, когато сред тихата нощ се надигна рев, по-силен от воя на европейска буря, по-бърз от крилатия източен вятър. Черен мрак забули всичко наоколо — мрак, пронизван отвред от лъкатушни и ослепителни светкавици. Почти в същия миг, с един скок, който сякаш погълна света, ядрото на урагана стигна поляната. Чух страшен трясък и съзнанието ми угасна.

Когато се свестих, беше ден. Бях жива и здрава, дърветата около мен не бяха загубили нито вейка и първоначално помислих, че ураганът е бил просто съновидение. Ала нищо подобно, защото щом се огледах, видях, че едва съм се спасила от унищожение. През гората, която покриваше хълмове и долове, бурята бе разорала огромна разрушителна бразда. Дърветата от двете страни се поклащаха невредими от утринния ветрец, ала по правия път на урагана не бе останало нищо. Всичко в тази ивица — дърво, човек или животно, оскверненият параклис и поклонниците-вудуисти — бе повалено и унищожено в този кратък гневен изблик на въздушните стихии. Всичко останало само на един-два ярда (Мярка за дължина — 91,4 см. — Б. пр.) от пътя му — скромно цвете, високо дърво и клетото безпомощно момиче, което в момента бе коленичило да поблагодари на небето — се събуди невредимо сред кристалната чистота и безметежност на новия ден.

Човек не можеше да се движи по пътя на урагана, такъв хаос от изпочупени мощни дървета бе натрупал той в мимолетната си ярост. Но въпреки всичко го прекосих — с толкова труд и търпение, с толкова чести и опасни подхлъзвания и падания, че когато стигнах другата страна, не бяха ми останали вече нито физически, нито душевни сили. Там седнах за малко да се съвзема и докато похапвах (колко много дължах на божията милост!) погледът ми, подскачайки тук-там между високите дървета от двете страни, се спря на един дънер с маркировка. Да, ръката на провидението ме бе напътила — пред мен се намираше пътеката, по която трябваше да вървя. С колко олекнало сърце поех напред и с каква радостна стъпка крачех през възвишенията на острова!

Наближаваше пладне, когато, изподрана и изнурена, стигнах върха на една стръмна скала и видях под себе си морето. Прибоят, разбунен от снощния ураган, блъскаше брега открай докрай с особена ярост, поръбвайки го със снежнобяла пяна. Точно под нозете си съзрях заливче, разположено между отвесни, увенчани с палми скали. Точно пред него върху вълните се полюшваше кораб с такива стройни мачти, така ярко боядисан, толкова изящно и прецизно изпипан във всяко отношение, че плени сърцето ми. От върха на мачтата му се развяваше английското знаме, а от височината, на която стоях, от време на време, когато го поклащаше водата, виждах снежнобялата дървена обшивка и отблясъците на слънцето от месинговите части на палубната мобилировка. Значи този беше корабът, който щеше да ме приюти, и от всички трудности ми оставаше само една — да се кача на борда му.

След половин час най-после се измъкнах от гъстия лес на края на скалистото заливче, между чиито челюсти се вмъкваха сини вълни, мятаха се и се разбиваха в брега му с оглушителен грохот. Един горист нос закриваше яхтата и бях изминала известно разстояние покрай брега сред наглед девствена самота, когато забелязах една лодка, прикътана в естествено пристанище, където спокойно се поклащаше върху вълните, но без жива душа в нея. Потърсих с очи лодкарите и след малко, точно в началото на гората, съзрях червената жарава на огън и спящи моряци, проснати в различни пози около него. Приближих се до тях, повечето бяха чернокожи, само неколцина — бели, ала всички облечени с очебийната спретнатост на моряци от яхта, а по фуражката с козирка и лъскавите копчета на единия правилно познах, че е от командния състав. Затова него именно докоснах по рамото. Той скочи, с рязкото си движение събуди и останалите, и всички се вторачиха изумено в мене.

— Какво искаш? — попита офицерът.

— Да се кача на яхтата — отговорих. Тези думи явно смаяха всички, а офицерът малко строго ме попита коя съм. Бях решила до срещата със сър Джордж да крия името си и сега първото име, което ми дойде на устата, беше това на сеньора Мендисабал. Щом го произнесох, сякаш гръм удари малката група моряци — негрите ме гледаха вторачено, с неописуема жадност, белите — с нещо като уплаха и учудване едновременно, и моментално някакъв зъл дух ме подтикна да до бавя: „Пък ако не сте чували това име, наричайте ме Метамнбогу.“

Думите ми подействуваха с магическа сиЛа. Негрите разпериха нагоре ръце досущ като вудуистите около лагерния огън предната нощ; първо един, а после друг се завтече към мен, коленичи и целуна крайчеца на скъсаната ми рокля, а когато белият офицер почна да ругае и да им крещи:

„Да не сте полудели!“, един от цветнокожите моряци го улови за раменете, дръпна го настрана, така че никой да не ги чува, след което с причудливи мимики и жестове оживено му заобяснява нещо. Офицерът явно се съпротивляваше ожесточено, кикотеше се високо, видях го как маха с ръце в знак на несъгласие и протест, но накрая — дали убеден, или просто безсилен да се противи повече — отстъпи, приближи се много почтително до мен, но все пак някак подсмихвайки се под мустак, и като докосна фуражката си, рече:

— Милейди, ако действително сте тая, за която се представяте, корабът е готов да ви приеме.

На борда на „Немороза“ (така се казваше яхтата) ме посрещнаха по същия странен начин. Едва наближихме този голям и изящен кораб, който се полюшваше чак до планшира във водата и покриваше синьото море със снежнобяла пяна, и над фалшбордите се подаде цяла върволица глави на моряци — чернокожи, бели и жълти, и започнаха да си подвикват с малцината, които караха лодката, нещо на някакъв lingua franca (Лингва франка (лат.) — буквално: език на франките; в преносен смисъл — говорим език, обикновено хибриден, употребяван за ограничено общуване между народи с взаимно неразбираеми езици. — Б. пр.) неразбираем за мен. Очите на всички бяха устремени към пътничката и отново видях как негрите вдигаха ръце към небето, но този път някак със страстен унес и екстаз.

В началото на мостика ме посрещна друг офицер, човек с благородна осанка и гъсти руси бакенбарди, към когото се обърнах с молба да се срещна със сър Джордж.

— Но това не е… — извика той и се спря.

— Зная — отвърна другият офицер, който ме бе докарал от брега. — Но какво да правим, дявол да го вземе? Виж тия негри!

Проследих с очи посоката на ръката му и щом погледът ми се спреше на някой от клетите невежи африканци, той тутакси се навеждаше с дълбок поклон и вдигаше ръце във въздуха, сякаш пред него се намираше някакво полубожество. Очевидно офицерът с бакенбардите моментално се убеди, че подчиненият му е прав, защото сега се обърна към мен с явно уважение.

— Сър Джордж, милейди, е на острова, към който с позволението на ваше благородие веднага ще отплавам — каза той. — Каютите са готови. Стюарде, заведи лейди Гревил долу.

Така под това ново име и толкова слисана, че не можех да мисля, нито да говоря, бях въведена в една просторна и прохладна каюта, по чиито стени бяха накачени оръжия, а по края им наредени дивани. Стюардът ме попита какво ще пожелая, но тъй като в това време бях толкова уморена, смаяна и объркана, имах сили само да му махна с ръка да ме остави сама и се тръшнах на куп възглавници. Скоро по движението на кораба познах, че сме на път, ала мислите ми не само не се избистриха, но и ставаха още по-разсеяни и объркани, в тях започнаха да се примесват кошмарни съновидения, накрая неусетно потънах в дълбок сън.

Когато се събудих, денят и нощта бяха минали и беше пак утро. Светът, който видях, щом отворих отново очи, някак особено се полюшваше нагоре-надолу, скъпоценностите в торбичката, сложена до мен, непрестанно звънтяха, стенният часовник и барометърът се поклащаха като махала, а над главата ми моряците работеха в такт със своята песен, по палубата стържеха и трополяха намотани на кълбо въжета. Ала мина доста време, докато съобразя, че съм на море, докато си спомня едно след друго трагичните, загадъчни и необясними събития, които ме бяха довели тук.

Тогава пъхнах скъпоценностите — с учудване забелязах, че те не са побутнати — в деколтето на роклята си и като видях на една близка маса сребърно звънче, го разклатих силно. Моментално се яви стюардът, помолих го да ми донесе закуска, той се залови да подрежда масата, като от време на време ме попоглеждаше със смущаващо, дръзко любопитство. За да превъзмогна стеснението си, запитах, стараейки се да се показвам колкото мога по-спокойна, редно ли е яхтите да имат толкова многоброен екипаж?

— Мадам — отговори той, — не знам коя сте, нито каква неразумна прищявка ви е накарала да си присвоите чуждо име и да се обречете на такава страшна участ. Предупреждавам ви най-чистосърдечно. Щом пристигнете на острова…

В този момент го прекъсна офицерът с бакенбардите, който се бе промъкнал неусетно отзад и сложи ръка на рамото му. Внезапната бледост, смъртният, мъчителен страх, отпечатани на лицето на стюарда, бяха красноречива добавка към думите му.

— Паркър! — произнесе офицерът и посочи вратата.

— Слушам, мистър Кентиш — отвърна стюардът. — За бога, мистър Кентиш! — И изчезна от каютата с пребеляло лице.

Тогава офицерът ми даде знак да седна, започна да ми сервира закуската и също седна да похапне.

— Ще напълня чашата на ваша светлост — каза и ми подаде стакан с чист ром.

— Сър — извиках, — нима мислите, че ще изпия това? Той се засмя от все сърце и рече:

— Ваша светлост толкова се е променила, че не зная вече какво да очаквам.

Веднага след това в каютата влезе един бял моряк, козирува на мистър Кентиш и на мен и уведоми офицера, че се вижда платноход, който ще мине съвсем близо до нас, и че мистър Харланд не може да разпознае знамето му.

— И то толкова близо до острова? — попита мистър Кентиш.

— Точно това казва и мистър Харланд, сър — отвърна морякът, като се поклони неловко.

— Според мен по-добре да не ги закачаме — каза мистър Кентиш. — Предайте поздрав на мистър Харланд от мен. Ако се окаже бърз кораб, вдигнете американското знаме, ако ли пък е някаква таратайка, лесно ще можем да я изпреварим и да развеем черното. То служи винаги за знак на неучтивост по море, тъй че можем да не обърнем внимание на сигнала им за помощ, без да направим впечатление.

Когато морякът излезе на палубата, аз се извърнах учудена към офицера.

— Мистър Кентиш, ако това е действителното ви име — рекох, — как не ви е срам от вашето знаме?

— Ваша светлост сигурно има предвид Веселия Роджър? (Така се нарича на моряшки жаргон пиратското знаме. — Б. пр.) — запита той с мрачна сериозност и веднага прихна да се смее. — Ще прощавате — додаде офицерът, — ала за пръв път виждам ваша светлост разсърдена.

Но колкото и да го молех, не можах да го накарам да ми обясни тази загадка, само заобикаляше въпроса с мазни, банални думи.

Докато разговаряхме така, „Немороза“ постепенно престана да се клатушка толкова силно, забави ход и скоро след това котвата бавно се гмурна в морето. Кентиш веднага стана, подаде ми ръка и ме изведе на палубата. Оттам видях, че сме спрели на рейд между многобройни ниски и скалисти островчета, над които се рееше гъст облак морски птици. Точно пред нас се намираше едно по-голямо островче със зелени дървета и няколко ниски постройки, до които се стигаше по пристан в твърде разнебитено състояние, а малко по-навътре от нас, до брега беше закотвен по-малък кораб.

Едва сварих да се огледам и спуснаха лодка. Качиха ме на нея, Кентиш седна до мен и се понесохме бързо към пристана. Тълпа въоръжени безделници със зверски физиономии — черни и бели, следеше слизането ни на брега, между негрите отново се разнесе мълва и пак ме посрещнаха с поклони и с вдигнати нагоре ръце. Като гледах външността на тези хора и това опасано от морето място, където нямаше закон, смелостта започна постепенно да ме напуща и като се вкопчих за ръката на мистър Кентиш, замолих да ми обясни какво значи всичко това.

— О, мадам, — отвърна той, — та вие знаете.

И като ме прекара бързо през тълпата, която продължаваше да върви по петите ни на значително разстояние и към която от време на време попоглеждаше, струва ми се, с боязън, ме заведе до една ниска къщурка, усамотена в задръстен от какво ли не двор, отвори вратата и ме покани да вляза.

— Но защо? — учудих се. — Аз искам да се срещна със сър Джордж.

— Мадам — отвърна мистър Кентиш, поглеждайки ме изведнъж мрачно като буреносен облак, — ще ви кажа откровено — аз не зная нито коя сте, нито каква сте, зная само, че не сте особата, чието име си присвоявате. Но каквато и да сте — шпионка, привидение, дяволица или безразсъдна шегобийка, ако не влезете незабавно в тази къща, зле ще си изпатите.

Ала докато говореше, погледна неспокойно назад към навалицата от чернокожи, която вървеше подире ни.

Не чаках втора заплаха, с разтуптяно сърце се подчиних веднага и в следващия миг вратата се заключи отвън и ключът бе издърпан. Вътре помещението беше продълговато, с нисък таван и без никаква мобилировка, ала натъпкано почти от единия до другия край със захарна тръстика, варели с катран, вехти насмолени въжета и други неуместни, силно възпламеними предмети и не стига, че вратата беше заключена, но и единственият прозорец имаше желязна решетка.

В този момент бях толкова объркана и уплашена, че бих дала години от живота си, само и само да бъда пак робиня на мистър Колдър. Продължавах да стоя права със сключени ръце, жива картина на отчаянието, като ту оглеждах вехториите из стаята около мен, ту вдигах очи към небето, когато отвън, през прозоречната решетка се показа лицето на един много чер негър, който ми даде властно знак да се приближа. Подчиних се, а той моментално се обърна към мен с дълга и пламенна реч на някакъв непознат, дивашки език.

— Уверявам те, не разбирам нито сричка — извиках аз, като се улових за челото.

— Така ли? — каза той на испански. — Велики, велики са силите на вуду! Даже съзнанието й се е променило! Но, о, върховна жрице, защо позволи да те затворят в тази клетка? Защо не повика веднага робите си да те защитят? Не виждаш ли, че всичко е подготвено, за да те убият? Само от една искра тази паянтова къща ще пламне и уви, коя ще бъде тогава върховна жрица? Каква ще бъде ползата от твоите чудни дарби?

— Боже мой! — възкликнах. — Нима не мога да се срещна със сър Джордж? Аз трябва, трябва да говоря с него. О, заведи ме при сър Джордж! — Ужасът ми надделя над смелостта, паднах на колене и отправих молитва към всички светии.

— Господи! — извика негърът. — Ето, идват! — И мигновено черната му глава се отдръпна от прозореца.

— Никога в живота си не съм чувал такава глупост — възкликна нечий глас.

— Да, така мислим всички, сър Джордж — отговори гласът на мистър Кентиш. — Но поставете се на наше място. Негрите ни превъзхождаха кажи-речи две към едно. И ще ме извините, сър, но като се знае какво са си втълпили, честна дума, всички имаме голям късмет, че се случи такава грешка.

— Не става дума за късмет, сър — възрази сър Джордж. — Става дума за моите разпореждания и трябва да ви заявя, Кентиш, че или Харланд, или вас, или Паркър, или, дявол да ви вземе и тримата! — ще ви обеся за тази работа. Така мисля аз. Дайте ми ключа и се омитайте.

Веднага след това ключът се превъртя в ключалката и на прага се показа един джентълмен между четиридесет и петдесет години с много добродушно лице и снажна, красива фигура.

— Уважаема млада лейди — каза той, — коя сте, дявол да го вземе? С няколко думи му разправих цялата си история. Отначало ме слушаше с учудване, което едва ли можете да си представите, ала когато стигнах до гибелта на сеньора Мендисабал от смерча, просто подскочи от мястото си.

— Мило дете — извика той, като ме прегърна, — прости на човека, който би могъл да ти бъде баща! Това е най-приятната вест, която съм чувал, откакто съм се родил, защото тази вещица-мулатка беше моя жена. И приседна на един варел с катран, сякаш не можеше да се държи на краката си от радост. — О, боже — каза англичанинът, — това ще ме накара да повярвам в провидението. А с какво мога да бъда полезен на вас? — добави той.

— Сър Джордж — рекох, — аз съм вече богата, искам от вас само закрила.

— Разберете едно — заяви той разпалено: — аз никога вече няма да се женя.

— Не съм и помисляла да предлагам такова нещо — възкликнах, неспособна да сдържам смеха си, — желая само да ме заведете в Англия, естествено убежище за една избягала робиня.

— Добре — отговори сър Джордж, — откровено казано, аз съм ви задължен за тази весела новина, освен това вашият баща ми е вършил много услуги. И тъй като съм натрупал вече малко състояние от мина за скъпоценни камъни, от нещо като корабоплавателна фирма и тъй нататък, решил съм да разпусна хората си, да се оттегля в своето имение в Девъншир и да прекарам спокойно старините си като ерген. Доброто се отплаща с добро — ако се закълнете да не говорите за този остров, за тази малка подготовка за пожар и за цялата история с моя злополучен брак, обещавам да ви отведа в родината си с „Немороза“.

С охота приех всичките му условия.

— Има още нещо — рече той. — Покойната ми жена беше един вид магьосница сред черните и всички те са убедени, че е възкръснала във вашата прекрасна особа. Тъй че, моля ви, бъдете добра да поддържате тази илюзия и да им се закълнете в името на вуду или как се казва там, че от този момент нататък и аз съм свещена личност.

— Заклевам се — казах — в паметта на баща си и никога няма да престъпя клетвата си.

— Има нещо, което ви обвързва по-силно от всякаква клетва — отвърна сър Джордж с лукава усмивка, — вие сте не само избягала робиня, но и притежавате, според собствените ви думи, откраднато имущество на значителна сума.

Онемях; знаех, че е така, моментално разбрах, че тези скъпоценности вече не са мои, и също тъй моментално реших да си ги възвърна, дори и с цената на свободата, която току-що си бях извоювала. Забравила всичко друго, забравила сър Джордж, който седеше и ме наблюдаваше с усмивка, аз извадих бележника на мистър Колдър и обърнах на страницата, на която умиращият бе надраскал завещанието си. Как да опиша с каква мъка, угризение и едновременно радост го четях! Защото човекът, който бе станал моя жертва, не само ми даряваше свободата, но и ми завещаваше торбичката със скъпоценностите.

Изповедта ми е към края си. Сър Джордж и аз в качеството си на негова подмладена съпруга се явихме уловени под ръка пред негрите, които ни изпратиха с акламации до пристана. Там сър Джордж се обърна към старите си другари с реч, с която достойно им изказа своята благодарност, сбогува се с тях и към края си послужи с изрази, които още помня.

— Ако някой от вас, господа, загуби парите си — рече той, — да не посмее да идва при мен, защото, първо, ще направя всичко възможно, за да го убия, а ако не успея, ще го предам на властите. С изнуда няма да постигнете нищо. По-скоро бих рискувал с един замах всичко, отколкото да ме ръфате къс по къс. По-добре да ме хванат и обесят, отколкото да дам грош на негодници като вас.

Същата нощ отплавахме и когато стигнахме пристанището на Нови Орлеан, пратих на сина на мистър Колдър бележника на баща му като свещена реликва. След една седмица екипажът получи заплатите си и бе освободен, наеха нов екипаж и „Немороза“ вдигна котва на път за стара Англия.

Едва ли можете да си представите по-приятно пътуване. Сър Джордж, разбира се, беше безскрупулен човек, но иначе непринуден и весел по характер, поради което естествено се нравеше на младите, пък и интересно беше да слушаш плановете му за бъдещето — възнамерявал да стане отново депутат в парламента и да постави на разположение на родината опита си като моряк. Запитах го мисли ли, че е редно да се върши пиратство с частна яхта. А той ми отговори: „Да“.

— Яхтата, мис Валдевиа — забеляза той, — е наемен кораб, който създава само главоболия. Кой върши контрабанда? Кой ограбва сьомгата от реките на Западна Шотландия? Кой пребива жестоко пазачите, ако дръзнат да се намесят? Екипажите и собствениците на яхти. Аз само поразширих обсега на действие и ако искате да чуете безпристрастното ми мнение, мисля, че съвсем не съм единственият.

С една дума, бяхме най-добри приятели и живеехме като баща й дъщеря, макар че, разбира се, все още се въздържах да проявявам към него онова уважение, което човек може да изпитва само към нравствено чисти хора.

Оставаха ни още няколко дни до Англия, когато сър Джордж се сдоби от един пътуващ в обратна посока кораб с връзка вестници и от този съдбоносен час започнаха моите нещастия. Същата вечер той седна в каютата да прочете новините, при което подхвърляше жлъчни забележки за упадъка на Англия и жалкото състояние на нейния флот. Изведнъж забелязах, че изражението на лицето му се промени.

— Охо! — възкликна той. — Лошо, много лошо, мис Валдевиа. Не ме послушахте, като ви казвах да не пращате оня бележник на сина на тоя Колдър.

— Сър Джордж — отвърнах, — дългът ми го изискваше.

— Във всеки случай солено ще ви излезе това — рече той — и за голямо съжаление и аз съм „вътре“. Този тип Колдър иска да бъдете предадена на съдебните органи.

— Но — възразих — нали всяка робиня е извън всякаква опасност в Англия.

— Така е, дявол да го вземе! — отвърна баронът. — Но той не повдига въпрос за робиня, мис Валдевиа, а за крадла. Тихомълком е унищожил завещанието и сега ви обвинява, че сте откраднали от фалиралата фирма на баща му скъпоценности на стойност сто хиляди лири стерлинги.

Това гнусно обвинение така ме възмути и разтревожи, че добродушният баронет побърза да ме успокои.

— Не се отчайвайте — рече той. — Разбира се, аз вдигам ръце от вас. Човек с моето положение — баронет, от стара фамилия и тъй нататък — трябва да внимава с какви хора има вземане-даване. Но, позволете ми да ви заявя, аз съм много добродушен старец, когато ме слушат, и ще направя всичко възможно да възстановите правата си. Ще ви заема малко от наличните си средства, ще ви дам адреса на един отличен адвокат в Лондон и ще се постарая някак да ви сваля на брега незабелязано.

Той удържа на думата си. Четири дни по-късно „Немороза“ под прикритието на тъмната нощ се промъкна в едно заливче край английския бряг и лодка с увити в брезент гребла ме свали на сушата, на хвърлей камък от най-близката железопътна гара. Водейки се по напътствията на сър Джордж, по обиколен път стигнах дотам, намерих на перона пейка и седнах, загърната в мъжки кожен балтон, да чакам настъпването на деня. Беше още тъмно, когато зад един от прозорците на гаровата сграда някой драсна кибрит и преди изтокът да запламти с топлите багри на зората, от вратата излезе с фенер в ръка прислужник от спален вагон и се озова лице срещу лице с нещастната Тереса. Той оглеждаше навред — в сивкавия здрач на зората заливчето изглеждаше пусто, а яхтата отдавна бе изчезнала.

— Коя сте вие? — извика прислужникът.

— Пътничка — казах аз.

— А отде идвате? — запита.

— Заминавам с първия влак за Лондон — отвърнах. Ето тъй, като призрак или някакво ново създание, Тереса бе стоварена с торбичката скъпоценности на бреговете на Англия и така, тихомълком, без минало и име, зае мястото си между милионите жители на тази нова за нея страна.

Оттогава живея на разноски на моя адвокат, спотайвам се в тихи квартири, следена от шпионите на Куба, и не зная кой час може да загубя свободата и честта си.

КАФЯВИЯТ САНДЪК (Край)

Този разказ веднага подействува на Хари Дезбъра с убедителната си сила. По-рано прекрасната кубинка му се бе виждала н ай-очарователната жена, сега тя бе станала за него най-романтичната, най-невинната и най-нещастната представителка на своя пол. Нямаше думи да изкаже чувствата си — съжалението, възхищението, завистта, че още толкова млада бе имала такъв бурен, изпълнен с приключения живот.

— О, мадам! — подзе той, но като не намери подходящи думи, с които да съпроводи това възклицание, улови ръката й и я стисна. — Можете да се осланяте на мен — додаде Хари със свенлива пламенност, а когато се измъкна, без сам да знае как, от стаята и от обкръжението на тази блестяща чародейка, се озова навън в някаква чужда за него обстановка, загледан учудено в баналните къщи и баналните минувачи като ангел, паднал от небето. На излизане тя му се бе усмихнала, и то с каква многозначителна, колко красива усмивка! — Този спомен още тлееше в сърцето му и когато влезе в един ресторант, където свиреше музика, флейти съпровождаха яденето му като в някакъв рай. Струнните инструменти сякаш свиреха мелодията на тази прощална усмивка, като я парафразираха и изглаждаха според вкуса му, и за пръв път в еднообразния си и донякъде скучен живот почувствува, че има усет към музиката.

И на следващия ден, и на по-следващия мислите му се огласяха все от тези прекрасни звуци. Ту я виждаше и тя се отнасяше внимателно към него, ту изобщо не я виждаше, а друг път, когато я видеше, тя го отбягваше. От стъпките й по стълбата изпадаше в захлас, книгите, които търсеше и четеше, бяха все книги за Куба, говорещи му косвено за нея, дори веднъж в гостната на хазайката завари някаква жена, която разправи точно за такъв ураган и до най-малката подробност потвърди достоверността на нейния разказ. Скоро започна да изпада в онова приятно настроение на млад влюбен, когато любещият се упреква за своята самонадеяност. Как можеше той, невзрачният, обикновеният безработен, човек без никакви преживявания, поквареният, лъжовният да желае такова същество, сътворено от огън и въздух, осветено и украсено от такъв неповторим живот? Какво да направи, за да бъде по-достоен за нея? С каква благородна постъпка да насочи вниманието на тези очи към земно същество като него?

С тия мисли се отправи към площада, от който лъхаше някаква провинциална интимност. Като момък с добро сърце си бе създал между скромните му обитатели кръг от познати — полудивите котки и посетителите, които висяха под прозорците на детската болница. Разхождайки се там, Хари си мислеше колко ниско стои със своите недостатъци и колко възвисена е тя с несравнимото си съвършенство; ту слизаше на земята да каже ласкава дума на братчето на някое болно дете, ту с дълбока въздишка потъваше в спомена за най-прекрасната от жените, слънцето на неговия живот.

Какво да прави? Бе забелязал, че Тереса има навика да излиза от къщи към обед, можеше да се случи така, че някой кубински агент да я издебне, а тогава присъствието на приятел щеше да наклони везните в нейна полза, тъй че защо да не тръгне подире й? Да предложи да я придружава би било натрапничество, да върви открито по петите й — явна наглост; виждаше, че не му остава нищо друго, освен да се примири с някаква по-безшумна роля, която, макар и да му беше в някои отношения противна, несъмнено би могъл да изпълнява с умението на детектив.

На другия ден се залови да приведе плана си в действие. Обаче на ъгъла на Тотенъм Корт Роуд сеньоритата изведнъж се обърна и се озова лице срещу лице с него, а на лицето й беше изписано явно задоволство и смайване.

— Ах, сеньор, какъв късмет имам понякога! — възкликна тя. — Тъкмо търсех човек да предаде нещо — и с най-сладка усмивка го прати на някакъв адрес в източния край на Лондон, който не можа да намери. Това беше горчив хап за странствуващия рицар, но когато вечерта се прибра капнал от безполезно лутане и отчаян от неуспеха си, дамата го посрещна дружелюбно и весело, успокоявайки го, че няма нищо лошо, тъй като отдавна се е отказала от поръчката.

На следващия ден Хари поднови усилията си, сияещ от благородни пориви и смелост, решен да защити Тереса с цената на живота си. Но го чакаше горчиво разочарование. В тясната и тиха Хенуей стрийт тя внезапно се обърна и му заговори с такъв тон и с такъв пламък в очите, каквито младежът нито бе чувал, нито бе виждал дотогава.

— Нима ме следите, сеньор? — кресна тя. — Така ли трябва да се държи един английски джентълмен?

Хари се заплете в най-унизителни извинения и молби за прошка, закле се да не постъпва повече така и накрая дамата го остави с тъжно наведена глава и натежало сърце. Не можеше повече да продължава така, той се отказа от този начин да бъде полезен на дамата си и започна пак да се върти около площада или да стои на терасата, преливащ от угризения и любов, възхитителен и смешен едновременно, достоен за презрението и завистта на по-старите мъже. През тези безплодни часове, докато чакаше да го озари щастието да зърне своята любима, естествено имаше възможност да наблюдава поведението и външността на хората, които влизаха и излизаха от къщата. Един-единствен човек навестяваше от време на време младата дама — доста висок мъж, който се отличаваше само с не твърде подхождащата му къса брадичка на американски църковен настоятел. Нещо във външността му дразнеше Хари, с течение на времето това неприятно впечатление се засили, а когато накрая се престраши да запита прекрасната кубинка кой е тоя човек, отговорът й още веднъж го смая.

— Този господин — смотолеви тя, мъчейки се да се усмихне, — този господин, няма да се опитвам да крия от вас, иска ръката ми и ме преследва с най-почтителна страст. Уви, какво да му отговоря? Мога ли аз, клетата Тереса, да отхвърля или да приема такива предложения?

Хари не посмя да каже нито дума повече, прониза го страшна болка на ревност и едва имаше душевни сили да се оттегли благоприлично. Когато се усамоти в стаята си, изпадна в дълбоко отчаяние. Той страстно обожаваше сеньоритата, ала душата му страдаше не само от мисълта, че може да сключи брак с друг, но и от твърдото убеждение, че кандидатът й не е достоен за нея. На дук, епископ, генерал-победител и всеки друг, надарен с несъмнени качества, би я отстъпил с нещо като горчива радост; представяше си как върви отдалеч подир сватбената процесия, представяше си как се връща в бедната къща, лишена от своето украшение и макар да би плакал от отчаяние, чувствуваше, че може с достойнство да изтърпи този удар. Ала тук случаят му се виждаше съвсем друг. Човекът явно не беше джентълмен, държеше се някак плахо, потайно, гузно, ноктите му бяха черни, очите му — бегливи, любовта му беше може би само повод, под тази дълбока маскировка може би се криеше кубински агент! Заклевайки се да разбере основателни ли са съмненията му, на другата вечер, когато наближи часът на обичайното посещение, Хари застана на място, отдето можеше да следи трите изхода към площада.

След малко пред вратата изтрополя файтон, от него слезе човекът с брадичката, разплати се с файтонджията и Хари го видя да влиза в къщата с кафяв сандък на гръб. Половин час по-късно излезе пак, но без сандъка, и пое бързо в източна посока, а Дезбъра със същата ловкост и предпазливост, с която бе следил Тереса, тръгна по стъпките на нейния обожател. Човекът започна да се поспира тук-там, да оглежда с привиден интерес стоката на някой дребен продавач на плодове или на тютюневи изделия, на два пъти бързо се повърна обратно, а след това, сякаш изведнъж превъзмогнал моменталното си колебание, отново поемаше с решителни и енергични крачки по посока на хотел „Линкълн“. Най-после в една пуста странична уличка се извърна и заставайки пред Хари с лице, което като че ли се бе състарило и пребледняло, запита малко рязко дали не е имал удоволствието да види господина и друг път.

— Вярно, сър — отвърна Хари, който леко се сконфузи, но въпреки това се стараеше да се покаже невъзмутим. — И не отричам, че умишлено ви следях. Сигурно се сещате за причината — добави той, защото смяташе, че мислите на всички мъже непременно са насочени към Тереса.

При тези думи човекът с брадичката цял се разтрепера. Няколко секунди, въпреки усилията си, като че от страх не можеше да продума, после рязко обърна гръб и побягна презглава.

Отначало Хари бе така поразен, че дори не му минаваше през ум да го последва, а когато се съвзе и затича с всички сили подире му, можа само за миг да зърне как мъжът с брадичката се качи на някаква двуколка, която незабавно след това изчезна сред навалицата по Холборн.

Озадачен и потресен от това необикновено държане, Хари се върна в къщата на Куийн скуер и за пръв път се осмели да почука на вратата на прекрасната кубинка. Тя го покани да влезе и той я завари коленичила с някак унил вид до еДин кафяв дървен сандък.

— Сеньорита — възкликна той, — съмнявам се дали този човек е такъв, за какъвто ви се представя. Когато усети, а аз фактически му признах, че го следя, той постъпи така, както не би се държал никой почтен човек.

— Ох! — извика тя, вдигайки отчаяно ръце. — Дон Кихоте, Дон Кихоте, пак ли си щурмувал вятърните мелници? — А после, като се засмя, добави:

— Горкият! Колко ли сте го уплашили! Защото трябва да знаете, че тук има кубински агенти, които скоро може да тръгнат по следите на вашата клета Тереса. Дори този скромен писар в кантората на адвоката ми може всеки момент да стане жертва на въоръжени шпиони.

— Скромен писар, а! — възкликна Хари. — А сама ми казахте, че искал да се жени за вас!

— Мислех, че като англичанин разбирате от шеги — отвърна дамата спокойно. — Той действително е писар на моя адвокат и дойде тази вечер тук да ми съобщи потресаваща вест. Положението ми е безнадеждно, сеньор Хари. Ще ми помогнете ли?

При тези толкова дългоочаквани думи сърцето на младежа подскочи от радост и изпълнен с надежда, гордост и самолюбие, разпалени от самата мисъл, че може да й бъде полезен, дори забрави шегата на дамата.

— Иска ли питане? — възкликна той. — Само ми кажете какво мога да направя за вас.

С явно непресторено вълнение прекрасната кубинка сложи ръка върху сандъка.

— В този сандък — рече тя — са моите скъпоценности, документи и дрехи — с една дума, всичко, което все още ме свързва с Куба и с моето ужасно минало. Сега те трябва да бъдат измъкнати тайно от Англия, иначе, според мнението на адвоката ми, съм безвъзвратно загубена. Утре на пощенския параход за Ирландия доверен човек ще чака този сандък, остава да се намери кой да го пренесе до Холихед, да го качи на парахода и незабавно да се върне в града. Ще свършите ли вие тази работа? Ще трябва да заминете утре с първия влак, да спазвате точно разпорежданията ми, да не забравяте, че сте заобиколен от кубински шпиони, и без да поглеждате назад и с най-малкото движение да покажете любопитство, да оставите сандъка където трябва и веднага да слезете на брега. Ще направите ли това, за да спасите вашата приятелка?

— Не ми е съвсем ясно… — подхвана Хари.

— Ина мен също — прекъсна го кубинката. — Ала не е нужно да ни бъде ясно, щом изпълняваме нарежданията на адвоката.

— Сеньорита — отвърна Хари сериозно, — разбира се, услугата, която ви правя, според мен е несравнимо малка, като имате предвид, че съм готов на всичко. Но позволете ми да кажа още нещо. Ако действително в Лондон има опасност за вашите съкровища, скоро тук ще стане опасно и за вас, тъй че, ако разбирам правилно плана на вашия адвокат, боя се, че когато се върна, няма вече да ви заваря, защото ще сте избягала. Не се смятам за много умен, ще ви кажа само каквото ми е на сърцето — аз ви обичам и не мога да се примиря с мисълта да не чуя повече нищо за вас. Единствената ми надежда е да бъда ваш слуга, единствената ми молба е да имам вест от вас. О, обещайте ми поне това!

— Така да бъде — рече девойката, като помълча. — Обещавам да ви се обадя — Но макар и да говореше искрено, по лицето й личеше силно смущение и душевна борба.

— Искам да ви кажа — продължи Дезбъра, — че ако се случи нещо лошо…

— Лошо ли! — извика тя. — Но защо говорите така?

— И аз не зная — каза той, — може да заминете, преди да се върна и дълго време да не се видим. Затова искам да знаете следното: от деня, когато ми дадохте цигара, никога, нито веднъж не ме е напускала мисълта за вас и ако с това мога да ви бъда полезен, смачкайте ме като хартийка и ме хвърлете в огъня. С удоволствие бих умрял за вас.

— Вървете! — заповяда тя. — Тръгвайте веднага. Вие ми се свят. Почти не съзнавам какво говорим. Вървете и лека нощ… и дано се върнете жив и здрав!

Когато младият човек се озова отново в стаята си, обзе го лудешка радост, а като си спомни как лицето й внезапно пребледня й едва произнесе на пресекулки последните думи, сърцето му пак — възликува и се изпълни едновременно с лоши предчувствия. Любовта наистина му се бе показала с трагична маска, ала какво значение имаше това, щом беше любов… щом и тя се вълнуваше от раздялата им? С тези смесени мисли той си легна, цяла нощ сънува ту едно, ту друго, продължаваше да го преследва пребледнялото лице на Тереса, сгърчено от неизказани мисли, и в сивкавата зора скочи изведнъж от леглото, обзет от необясним ужас. Време беше вече да става. Облече се, закуси от студената вечеря, останала от снощи, и слезе за сандъка в стаята на своя кумир. Вратата беше отворена, вътре цареше странно безредие, мебелите бяха дръпнати настрана и в средата на стаята не бе останало нищо, сякаш да има къде да броди измъчена душа. Обаче там стоеше сандъкът, а на капака му — листче със следните думи: „Хари, надявам се да се върна преди да тръгнеш. Тереса.“

Той седна да чака, като сложи часовника пред себе си на масата. Бе го нарекла Хари, а това е достатъчно, мислеше си той, за да изпълни целия ден със слънце, ала кой знае защо, като гледаше безпорядъка в тази стая, радостта му помръкна. Вратата на спалнята зееше широко отворена и макар че извръщаше очи, сякаш да не я оскверни, не можеше да не забележи, че никой не е спал в леглото. Още размишляваше какво значи това, още се мъчеше да се убеди, че няма нищо лошо, когато движещата се стрелка на часовника го подкани да тръгва незабавно. Преди всичко той беше човек, който държи на думата си, тъй че като притича до Саутхемптън Роу, намери кола, качи сандъка на предната седалка и се понесе към гарата.

Улиците още не се бяха съвсем пробудили, нямаше почти нищо привлекателно за окото, затова младият човек насочи вниманието си към своя спътник. От едната страна беше забодено картонче с надпис: „Мис ДУЛЪН) пътничка за Дъблин. Внимание — чупливо!“. Със смущение и едновременно разнеженост си помисли, че прекрасният кумир на сърцето му може би е бил принуден да си сложи името Дулън, ала докато още разглеждаше картончето, усети как някаква смътна, мрачна тревога постепенно скова сърцето му. Напразно се бореше с това чувство, напразно се мъчеше да се ободри, да си подсвирква — все не можеше да се отърси от предчувствието за някаква неминуема беда. Погледна навън — каретата продължаваше пътя си по дългите, пусти улици, нямаше и следа от преследвач. Наостри уши и сред тропота на колелата по шосето долови някакъв отмерен, тих звук, който като че ли идеше от сандъка. Прилепи ухо до капака, за миг му се стори, че чува нежно тиктакане, в следващия миг звукът изчезна и колкото и внимателно да се ослушваше, не можа да го долови повторно. Засмя се на себе си, ала потиснатостта не го напущаше и когато каретата спря пред гарата, скочи от нея с неизразимо облекчение, че най-после е пристигнал.

Сигурно Тереса нарочно му бе казала да се яви тук тридесет минути по-рано, отколкото беше нужно. След като предаде сандъка на хамалин, който го настани на една открита товарна платформа, Хари закрачи бързо назад-напред по перона. След малко отвориха щанда за книги и докато младежът ги разглеждаше, изведнъж някой го улови за ръката. Обърна се и въпреки гъстия воал, тутакси позна прекрасната кубинка.

— Къде е той? — запита тя и тонът й го учуди.

— Той ли? Кой?

— Сандъкът. Качете го незабавно на някоя кола. Страшно бързам. Той побърза да изпълни желанието й. Тези промени в разпорежданията го учудваха, но не смееше да й досажда с въпроси и когато колата се приближи и качиха сандъка на предната седалка, девойката се отдръпна малко настрана на тротоара и му даде знак да я последва.

— А сега — каза тя все с тоя машинален и приглушен тон, който още отначало му бе направил впечатление, — трябва да продължите сам до Холихед, да се качите на парахода и ако видите човек с кариран вълнен панталон и розово шалче, кажете му, че всичко е отменено, ала и да не го видите — додаде тя с ридаеща въздишка, — няма значение. И тъй, сбогом.

— Тереса — рече Хари, — настанете се в колата си, а аз ще дойда с вас. Застрашава ви някаква беда, може би опасност, и докато не узная цялата истина, дори вие не сте в състояние да ме пропъдите.

— Така ли? — запита тя. — О, Хари, по-добре ме послушайте!

— Няма да ви оставя — заяви Хари решително.

За миг девойката го погледна през воала си, изведнъж го улови рязко за ръката, но като че ли по-скоро от страх, отколкото от нежност, и без да го изпуска, пристъпи към вратичката на каретата.

— Накъде ще караме? — попита Хари.

— Към къщи, и то колкото може по-бързо — отговори тя, — двойна такса! — Щом и двамата заеха местата си, колата препусна лудо от гарата.

Тереса се сгуши в един ъгъл. През целия път Хари виждаше как под воала й текат сълзи, но тя не благоволи да му даде никакво обяснение. Пред вратата на къщата на Куийн скуер и двамата слязоха, а коларят свали сандъка, който Хари в желанието си да покаже колко е силен пое на своите плещи.

— Оставете човека да го носи — прошушна тя. — Оставете човека да го носи.

— Няма да допусна такова нещо — отвърна Хари весело и като се разплати с файтонджията, последва Тереса през вратата, която тя вече бе отворила с ключа си. Хазайката и прислужничката бяха излезли по сутрешната си работа, къщата беше пуста и тиха и докато трополенето на файтона замираше по Глостър стрийт и Хари продължаваше да изкачва стълбата със своя товар, чу наблизо, над плещите си, същото слабо и приглушено тиктакане, както преди. Дамата, която все тъй вървеше пред него, отвори вратата на стаята си и му помогна да свали внимателно сандъка в ъгъла до прозореца.

— А сега — рече Хари, — кажете ми, какво има?

— Но няма ли да се махате най-после? — кресна тя с внезапно променен глас, като пляскаше ръце от гневно нетърпение. — О, Хари, вървете си! О, идете си и ме оставете на участта, която заслужавам!

— Участ ли? — повтори Хари. — Какво значи това?

— Участ ли казах? — продължи тя. — И аз не зная какво говоря. Но искам да бъда сама. Тази вечер можете пак да дойдете, Хари, елате пак, когато пожелаете, но сега ме оставете, поне сега ме оставете! — А после внезапно възкликна: — Имам една поръчка, не бива да ми отказвате!

— Не — отвърна Хари, — нямате никаква поръчка. Вие сте в беда или в опасност. Вдигнете си воала и ми кажете всичко.

— Тогава — произнесе девойката с неочаквано спокойствие — ми остава само един изход — И като повдигна воала, откри лице, от което бе изчезнала всякаква следа от руменина, очи, подпухнали от плач, и чело, на което решителността бе надвила страха. — Хари — подзе тя, — аз не съм такава, каквато изглеждам.

— И по-рано сте ми казвали това — рече Хари, — няколко пъти вече.

— О, Хари, Хари — извика тя, — как се срамувам от вас! Но заклевам се пред бога, това е чистата истина. Аз съм опасно и злосторно момиче. Името ми е Клара Лъксмор. Никога не съм стигала до Куба по-близо от Пензанс. (Пристанище в Югозападна Англия. — Б. пр.) От начало до край ви мамех и си играех с вас. А каква съм, не смея да ви кажа дори с думи. Всъщност до днес, до вчерашната безсънна нощ не съзнавах колко голямо и гнусно е моето престъпление.

Младежът я гледаше ужасен. После почувствува в жилите си някаква великодушна топлота.

— Все едно — рече той. — Дори и да сте такава, както заявявате, толкова по-голяма нужда имате от мен.

— Нима усилията ми са били напразни? — възкликна тя. — И нищо ли не е в състояние да ви прогони от тази къща на смъртта?

— На смъртта ли? — повтори Хари.

— Смъртта! — кресна тя. — Смъртта! В този сандък, който мъкнехте из Лондон и пренесохте на беззащитните си рамене, спи рушителната сила на динамита, която всеки миг може да се пробуди.

— Боже мой! — възкликна Хари.

— Аха — продължи тя като обезумяла, — ще бягате ли най-после? Всеки миг може да чуете изщракването, което ще бъде знак за гибелта на тази сграда. Мислех, че Макгайр греши; тая сутрин, преди да съмне, притичах при Зиро, той потвърди опасенията ми, разбрах, че вие, мой любими Хари, ще станете жертва на моите машинации. Тогава почувствувах, че ви обичам… Е, ще си отидете ли сега, Хари? Ще ми спестите ли това неволно престъпление?

Хари стоеше безмълвен, вторачил очи в сандъка, най-после се обърна към девойката.

— Това — попита той прегракнало — адска машина ли е?

Устните й изобразиха думичката „не“, която гласът й отказваше да произнесе.

С боязливо любопитство Хари пристъпи и се надвеси над сандъка, в тихата стая тиктакането се чуваше отчетливо, а от този отмерен звук сърцето му се разтупа.

— За кого е предназначена? — запита той.

— Няма значение — извика девойката, улавяйки го за ръката. — Щом още можете да се спасите, има ли полза от въпроси?

— О, боже небесни! — провикна се Хари. — Ами детската болница! Този проклет уред трябва на всяка цена да бъде спрян!

— Невъзможно е — изпъшка тя. — Няма човешка сила, способна да предотврати експлозията. Ала вие, Хари… вие, любими мой… все още можете…

Но в тоя миг от сандъка, който си лежеше така кротичко в ъгъла, внезапно се чу изщракване, както изщраква часовник преди да забие. Една секунда двамата се гледаха с повдигнати вежди и втрещени очи. После Хари, като закри лицето си с една ръка, а с другата притисна девойката до гърдите си, с олюляване се прилепи до стената.

Страшен, глух тътен отекна из стаята, очите им замигаха срещу настъпващия ужас и все още вкопчени един за друг като удавници, двамата се строполиха на пода. Сетне сякаш от змийска дупка се чу продължително и остро съскане, противна миризма ги стисна за гърлата, стаята се изпълни с гъст задушлив дим.

Скоро пушекът започна лека-полека да се разсейва, а когато най-после се изправиха, отмалели и разтърсени, първото нещо, което видяха, беше сандъкът, който си лежеше невредим в ъгъла, ала все още през капака му се процеждаха леки вълма пара.

— Ох, горкият Зиро! — извика девойката със странно ридаещ смях. — Уви, горкият Зиро! Това ще разбие сърцето му!

ИЗЛИШНАТА КЪЩА (Край)

Съмърсет тичаше по стълбата право нагоре. За разлика от друг път вратата на гостната не беше заключена и като се втурна вътре, младежът завари Зиро седнал на едно канапе в поза на крайно отчаяние. До него стоеше непобутнат грог — белег, че не му е било до пиене. Освен това в стаята цареше безредие — тук-там се търкаляха преобърнати сандъци, подът беше осеян с ключове и други прибори, а сред този безпорядък се въргаляше женска ръкавица.

— Дойдох да сложа край на това — извика Съмърсет. — Или моментално отменете всичките си планове, или (каквото и да рискувам) ще ви издам на полицията.

— Ех — отвърна Зиро, клатейки бавно глава, — закъснял сте, драги приятелю! Всичките ми надежди вече рухнаха и станах за посмешище и подигравка. Не съм чел много романи — додаде той с кротка тъга, — но си спомням един израз, който изобразява точно сегашното ми състояние: седя тук пред вас „като спукан тъпан“.

— Какво ви се е случило? — възкликна Съмърсет.

— Последната ми партида — отговори съзаклятникът уморено, — както всички други, е направо подигравка и боклук. Напразно комбинирам елементите, напразно нагласям пружините и вече съм стигнал до такова отчаяние, че не мога да позная никого, когото видя (с изключение на вас, драги приятелю). Дори подчинените ми са против мен. Какви думи чух днес, какви гнусни чувства, какви остри изрази! Тя идва веднъж, тогава можех да й простя, защото беше развълнувана, но дойде повторно, дойде повторно да ми съобщи за този съкрушителен провал и, Съмърсет, много жестока беше. Да, драги приятелю, горчива чаша изпих аз, езикът на жените се отличава с… но да оставим това! Издайте ме, ако искате, само че ще издадете мъртвец. Аз вече не съществувам. Интересно как в този съдбоносен момент от живота ми непрекъснато ме преследват цитати от разни произведения, твърде неточни и дори нереални, но — додаде той — ето например един от тях: „Отело вече няма какво да прави.“ Да, скъпи Съмърсет, няма; аз не съм вече атентатор, ала, питам ви, след като съм вкусил от тези наслади, как да се примиря с такъв безславен живот?

— Не можете да си представите какъв камък смъквате от сърцето ми — отвърна Съмърсет, като седна на един от няколкото сандъка, дръпнат в средата на стаята. — Търпях ви просто от съжаление, а освен туй никак не обичам да съм задължен някому, та по тези две причини тази новина ме радва много. Но — добави той — в този сандък май ми се счува някакъв звук като тракане.

— Да — отговори Зиро със същия бавен, морен глас. — Заредил съм няколко такива.

— Боже мой! — извика Съмърсет, като скочи на крака. — Машини ли?

— Машини! — потвърди съзаклятникът с горчивина. — Да, машини! Срам ме е да кажа, че съм техен създател. Уви! — промълви той, като закри лицето си с ръце. — Защо съм жив още, за да ви кажа това!

— Безумецо! — извика Съмърсет, друсайки го за ръката. — Как да разбирам думите ви? Наистина ли сте задействували тези сатанински машинарии? И нима трябва да чакаме тук да ни вдигнат във въздуха?

— „Попаднал в собствената си клопка“, а? — отвърна заговорникът замислено. — Още един интересен цитат! Но мозъкът ми, наистина е скован. Да, драги момко, както казвате, задействувал съм машинарията си. Тази, на която седите, нагласих да избухне след половин час. Онази там…

— Половин час! — повтори Съмърсет, тресейки се от страх. — Милостиви небеса, след половин час?

— Защо се вълнувате толкова, драги мой? — запита Зиро. — Динамитът ми е безвреден като карамелче, да имах дори едно-единствено дете, щях да му го дам да си играе. Виждате ли това блокче? — продължи той, вдигайки от лабораторната маса къс от адското вещество. — Само от едно докосване може да експлодира и то с такава съкрушителна сила, че ще осее целия площад с развалини. Ето, гледайте! Хвърлям го на пода.

Съмърсет скочи напред и със силата, която му придаде изпитваният ужас, изтръгна блокчето от ръцете му.

— Господи! — извика той, бършейки челото си, а после дори по-внимателно, отколкото майка се докосва до първородната си рожба, пренесе експлозива в другия край на стаята. Съзаклятникът го следеше печално, отново отпуснал ръце встрани.

— Беше абсолютно безвредно — въздъхна той. — Казват, че горяло като тютюн.

— О, боже мой — възкликна Съмърсет, — какво съм ви направил, какво става с вас, та с такова упорство продължавате да се държите така, като луд? Ако не заради вас, то поне заради мен да се махнем от тази прокълната къща, където, откровено казано, нямам сърце да ви оставя, а после, ако послушате съвета ми и държите на думата си, незабавно ще напуснете този град, в който никаква работа вече не ви задържа.

— Такова е, драги приятелю, и моето намерение-отговори съзаклятникът — Както казвате, аз нямам вече работа тук и щом стегна едно малко куфарче, ще ви помоля да похапнете скромно с мен, да ме придружите до гарата и да изпратите един човек с разбито сърце. Но — додаде той, поглеждайки сандъците все още със съжаление, — искам да бъда напълно сигурен. Подозирам подчинените си, че не са си вършили работата добре; може да ви се вижда глупаво, но не мога да се отърся от тази мисъл, може дори да е слабост от страна на учен, но — провикна се той, разпалил се изведнъж, — въпреки всичко никога не бих повярвал, че моят нещастен динамит е бил използуван както трябва!

— Пет минути! — произнесе Съмърсет, поглеждайки с ужас часовника. — Ако не побързате да приготвите куфарчето си, напущам ви.

— Няколко необходими неща — отвърна Зиро, — само няколко необходими неща, драги Съмърсет, и съм готов.

Той мина в спалнята и след време, което се стори на нещастния му приятел цяла вечност, се върна, носейки в ръка отворено куфарче. Движенията му бяха все тъй ужасно бавни и докато сновеше насам-нататък из гостната и събираше разни дребнички предмети, сегиз-тогиз очите му се спираха злорадо върху скъпите му сандъци. Най-сетне вдигна едно от динамитните блокчета.

— Сложете го обратно! — кресна Съмърсет. — Ако действително говорите истината, не е нужно да се обременявате с такава ужасна контрабанда.

— Просто като рядкост, мило момче — каза той убедително и пъхна блокчето в куфарчето си, — просто като спомен от миналото — ах, щастливо, бляскаво минало! Ще сръбнете ли нещо? Не? Виждам, че сте голям въздържател. И тъй — додаде той, — ако действително не любопитствувате да изчакате събитието…

— Аз ли?! — извика Съмърсет. — Та аз горя от нетърпение час по-скоро да се махна оттук.

— В такъв случай — каза Зиро — готов съм. Не мога да кажа, че с охота излизам оттук, но да напусна така сцената на най-възвишените ми пориви…

Без повече разправии Съмърсет го улови за ръката и го помъкна надолу по стълбата, вратата на преддверието се затвори с трясък, къщата опустя, и като продължаваше да дърпа своя неохотно влачещ се спътник, младият човек забърза през площада по посока на Оксфорд стрийт. Не бяха минали още ъгъла на градината и ги прикова на място глух тътен с необикновена сила, съпроводен и последван от трясък на срутване. Съмърсет се обърна тъкмо навреме, за да види как къщата се разцепи на две, избълва пламъци и дим и мигновено рухна върху избите си. В същия миг бе повален на земята. Най-напред потърси с очи Зиро. Съзаклятникът просто се бе търколил до градинската ограда, сега той стоеше там, притиснал куфарчето здраво до сърцето си, цялото му лице сияеше от радост и блаженство и младежът го чу да си мърмори: Nunc dimittis servum tuum, Domine. ((лат.) — Сега отпусни твоя слуга, Владико — думи, произнесени от набожния старец Симеон, след като видял Христос; в преносен смисъл: Сега вече мога да умра, след като мечтата ми се е сбъднала. — Б. пр.)

Населението бе изпаднало в неописуема паника — целият Голдън скуер гъмжеше от мъже, жени и деца, които тичаха безумно насам-нататък и като зайци в зайчарник ту се пъхаха, ту изскачаха от вратите на къщите. Възползувайки се от тази суматоха, Съмърсет се постара да отмъкне по-надалеч съзаклятника, който все още се маеше.

— Беше великолепно — продължаваше да си мърмори той, — неописуемо великолепно. Ах, зелена Ирландийо, зелена Ирландийо, какъв славен ден! О, мой обруган динамит, как триумфално възтържествува ти!

Изведнъж по лицето му премина сянка и като се спря насред тротоара, погледна циферблата на часовника си.

— Милостиви боже! — провикна се той. — Какъв позор! Седем минути преждевременно! Динамитът надмина очакванията ми, ала часовниковият механизъм, капризният часовников механизъм отново ми изневери. Уви, може ли да има успех без несполука? Нима дори и този щастлив ден трябваше да бъде помрачен?

— Безподобен глупак! — изруга Съмърсет. — Какво направихте? Вдигнахте във въздуха къщата на една безобидна старица и цялото земно състояние на единствения човек, който има глупостта да се сприятели с вас!

— Вие не разбирате тези работи — отвърна Зиро с много надменен вид. — Това ще разтърси издъно Англия. Гладстон, коравосърдечният старец, ще се свие от страх пред отмъстителната ръка. А сега, когато динамитът ми се оказа резултатен…

— О, боже, добре, че ми напомнихте! — възкликна Съмърсет. — Трябва незабавно да се отървем от онова блокче в куфарчето ви. Но как? Ако можем да го хвърлим в реката…

— Торпила — извика Зиро сияещ, — торпила в Темза! Великолепно, скъпи приятелю! Трябва да призная, че сте изпечен анархист.

— Вярно — отвърна Съмърсет. — Но няма да го бъде и не остава нищо друго освен да си го отнесете. И тъй, да вървим да ви кача веднага на някой влак.

— Не, не, мили момко — запротестира Зиро. — Сега няма нужда да заминавам. Репутацията ми е възстановена, славата ми изгрява отново, това е най-голямото мое дело и оттук виждам какви овации очакват автора на атентата на Голдън скуер.

— Млади приятелю — отвърна другият, — предлагам ви да избирате: или да ви кача благополучно на влака, или да ви закарам благополучно в затвора.

— Съмърсет, не очаквах това от вас! — каза химикът. — Вие ме изненадвате, Съмърсет.

— Ще ви изненадам още повече в близкия полицейски участък — отговори Съмърсет, почти излязъл от кожата си. — Защото съм взел твърдо решение: или ще ви експедирам в Америка с блокчето ви и всичко останало, или ще вечеряте в затвора.

— Изглежда забравяте едно — отвърна невъзмутимият Зиро, — като човек с жизнен опит не виждам по какъв начин можете да ме принудите насила. Волята, драги ми приятелю…

— Вижте какво — прекъсна го Съмърсет, — Вие си знаете само науката, която за мен не е истинско знание, аз, сър, съм изучавал живота и позволете ми да ви заявя, че достатъчно е да вдигна ръка и да викна — тук, на улицата — и тълпата…

— Недейте, Съмърсет — извика Зиро, като се закова на място, пребледнял като смъртник, — недейте, какви са тези приказки? О, дори на шега, дори на шега не бива да си служите с тях! Жестоката тълпа, дивите страсти… Съмърсет, за бога, заведете ме в някоя пивница!

Съмърсет го изгледа с наново пробудено любопитство.

— Много интересно — рече той. — Значи се страхувате от такава смърт?

— Кой не би се страхувал? — запита съзаклятникът.

— И да бъдете вдигнат във въздуха с динамит — каза младежът — сигурно за вас е нещо като безболезнено самоубийство на неизлечимо болен?

— Простете ми — отвърна Зиро, — признавам, защото ежедневно в работата си съм се излагал на подобна опасност, признавам го дори с гордост — такава смърт е противна на всеки човек.

— Още един въпрос — каза Съмърсет, — вие сте против закона на Линча? Защо?

— Защото това значи убийство — произнесе съзаклятникът спокойно, но с леко повдигнати вежди, сякаш въпросът го учудваше.

— Дайте си ръката — извика Съмърсет. — Слава богу, сега вече не изпитвам лоши чувства към вас и макар че горя от невъобразимо желание да ви видя на бесилката, с голямо удоволствие ще ви помогна да заминете по-скоро оттук.

— Не ми е съвсем ясно какво целите — каза Зиро, — но виждам, че се водите от благородни чувства. Колкото до заминаването ми, трябва да имате предвид още една трудност. Пропуснах да си набавя средства, малкото ми състояние загина в онова събитие, което историята със задоволство ще отбележи като „Атентата на Голдън скуер“, а както много добре знаете, без това, което грубо, но настойчиво наричате „мангизи“, не мога да мина океана.

— За мен — рече Съмърсет — вие вече не съществувате като човек. За мен вие не сте нищо повече от обикновена изтривалка за крака, ала трогателният ви душевен смут ме обезоръжава и не ми позволява да стигнем до крайности. До днес глупостта винаги ми се виждаше смешна, сега вече мисля другояче и като гледам идиотското ви лице, в мен се надига смях като смъртоносна болест, а в очите ми бликват сълзи, горчиви като кръв. Какво значи това? Започвам да се съмнявам, губя вяра в скептицизма. Възможно ли е — извика той, сякаш ужасен от себе си, — допустимо ли е да вярвам в доброто и злото? С невероятно изумление разбрах, че съм станал жертва на предвзето чувство за лична чест. Но трябва ли този поврат да продължава? Нима ми отнехте младостта? Нима в разцвета на силите си трябва да бъда сведен до положението на обикновен обирач на банки? Ала какъв е смисълът да говоря на дървена глава? Това е достатъчно. Нямам право да ви оставям сред жени и деца, липсва ми смелост да ви издам, мъча се по възможност да го избегна. Нямате пари, е, тогава вземете моите и се махайте и ако занапред видя пак физиономията ви, тоя ден ще бъде последният в живота ви.

— При това положение — отвърна Зиро — няма как, принуден съм да приема предложението ви. Колкото и да ме боли от вашите изрази, те не ме изненадват. Съзнавам, че за да мисли човек като нас, му трябва известна закалка, известна нравствена хигиена, ако може да се изразя така. Но една от чертите на характера ви, която винаги ме е възхищавала, е тази очарователна откровеност. Колкото до малкия заем, ще ви се издължа, като ви преведа сумата от Филаделфия.

— Няма нужда — каза Съмърсет.

— Драги приятелю, не ме разбирате — възрази съзаклятникът. — Сега по-вишестоящите от мен ще ме посрещнат с възвърнато доверие и опитите ми няма вече да бъдат възпрепятствувани от липса на средства.

— Това, което върша сега, сър, е престъпление — отвърна Съмърсет — и дори да тънете в богатство като Вандербилт, не бих желал да ми връщате пари, които хвърлям за такива гадни цели. Вземете ги и си ги задръжте. Уверявам ви, сър, за три дена, откакто съм с вас, полудях.

Като каза това, Съмърсет спря един минаващ файтон, който ги понесе бързо към железопътната гара. Там съзаклятникът взе парите, след като тържествено обеща да не ги връща.

— Така — рече Съмърсет — с последните пари, които притежавам, откупих отново честта си. И макар да не ме очаква нищо друго освен глад, трябва да благодаря на бога, че съм свободен от всякакъв ангажимент към мистър Зиро Пъмпърникъл Джонс.

— Глад ли? — извика Зиро. — Драги мой, не мога да допусна това.

— Купете си билет! — отвърна Съмърсет.

— Изглежда се дразните — каза Зиро.

— Купете си билет! — повтори младежът.

— Я гледай — рече съзаклятникът, когато се върна с билет в ръка, — държането ви е тъй странно и обидно, че се колебая дали да ви помоля да се ръкувате с мен.

— Като с човек, не — отговори Съмърсет, — но нямам нищо против да се ръкувам с вас, както бих се ръкувал със змия, която бълва отрова или адски огън.

— Много студена раздяла — въздъхна атентаторът и все още следван по петите от Съмърсет, премина на перона. Сега там гъмжеше от пътници — влакът за Ливърпул се готвеше да тръгва, друг току-що бе пристигнал, и двойният поток затрудняваше движението. Ала когато стигнаха щанда за книги, двамата излязоха на открито пространство, Където вниманието на съзаклятника бе привлечено от афиш на „Стандарт“ с думите: „Второ издание: Експлозия на Голдън скуер“. Очите му светнаха, докато ровеше в джоба си да намери нужната монета, политна напред, куфарчето му се чукна рязко в ъгъла на щанда и мигновено със страшен гръм динамитът експлодира. Когато димът се разпръсна, видяха, че будката е почти разрушена, а книжарят бяга ужасен от развалините, ала не намериха никакви различими останки нито от ирландския патриот, нито от неговото куфарче.

В първоначалната суматоха Съмърсет успя да избяга и излезе на Юстън роуд замаян, премалял от глад и без грош в джоба. Ала когато продължи по тротоара, с учудване усети в сърцето си някаква кротка радост, огромно задоволство, сякаш провидението бдеше над него и съдбата го бе пощадила, тъй че би могъл да си каже: дори и да му се случи най-лошото, сега вече може да гладува, спокоен, че Зиро е унищожен.

Вечерта се озова пред вратата на магазина на мистър Годол и тъй като дългият пост не му бе оставил сили и почти не съзнаваше какво върши, отвори стъклената врата и влезе.

— Охо! — провикна се мистър Годол. — Мистър Съмърсет! Е, случи ли ви се някакво приключение? Има ли какво да разкажете, както обещахте? Седнете, ако обичате, позволете ми да ви избера пура от специалната ми марка и бъдете тъй добър да започнете повествованието си във вашия изящен стил.

— Не искам пура — каза Съмърсет.

— Така ли! — учуди се мистър Годол. — Но чакайте да ви огледам по-внимателно, защото ми се виждате променен. Горкото ми момче, нали няма нищо лошо?

Съмърсет се разплака.

ЕПИЛОГ НА „ТЮТЮНОПРОДАВНИЦАТА“

Един ден през декември миналата година, между девет и десет часа сутринта, когато валеше проливен дъжд, мистър Едуард Челънър с чадър в ръка застана пред входа на тютюнопродавницата на Рупърт стрийт. Той само веднъж бе идвал тук и споменът за последиците от това посещение и страхът от Съмърсет го бяха възпирали да дойде повторно. Дори сега, преди да влезе, надникна вътре, ала в магазина нямаше клиенти.

Младият човек зад тезгяха беше така погълнат с писане в някаква малка тетрадка, че не обърна никакво внимание на пристигането на Челънър. Обаче вглеждайки се по-добре, Челънър като че ли го позна.

„Дявол да го вземе — помисли си той, — няма съмнение, това е Съмърсет!“

И макар че именно него се бе старал толкова да избягва, необяснимото му присъствие зад тезгяха като продавач превърна неприязънта на Челънър в любопитство.

— „Или разкошни ротонди, извисени към небето“ — мърмореше си продавачът, сякаш съчиняваше стих. — Май не е правилно да се каже „оротонди“, но колко красиво би било така! „Или разкошни оротонди, извисени към небето“. Ала това е мъчнотията на изкуството — намериш нещо ефектно и някакъв безсмислен принцип, че трябвало да има смисъл, непрекъснато ти пречи.

— Съмърсет, скъпи приятелю — проговори Челънър, — маскарад ли е това?

— Какво? Челънър! — провикна се продавачът. — Много се радвам, че те виждам. Момент да довърша октавата на моя сонет, само октавата — И като махна приветливо с ръка, отново се отдаде на музите. — Я гледай — рече той след малко, като вдигна глава, — виждаш ми се в отлично състояние. Какво стана със стоте лири?

— Получих скромно наследство от една леля в Уелс — отговори Челънър скромно.

— Аха — промърмори Съмърсет. — Много се съмнявам в законността на наследството. Според мене държавата трябва да го конфискува. Сега съм прегърнал социализма и поезията — додаде той някак оправдателно, като човек, който разправя, че се лекува на минерални бани.

— Ти ли си наистина съдържателят на това… заведение? — полюбопитствува Челънър, умело избягвайки думата „магазинче“.

— Продавач, сър, продавач — отвърна другият, като скри поезията си в джоба. — Помагам на славния старец. Може ли да ти предложа една пура?

— Само че не ми харесва… — подзе Челънър.

— Глупости, драги мой — извика продавачът. — Ние много се гордеем с работата си и позволи ми да те осведомя, че старият е не само най-благородният човек от етична гледна точка, но и буквално изскочил от кралска утроба. De Godall je suis le fervent (Годол ми е любимец (фр.) — Б. пр.)

— Като Годол няма втори на света… Впрочем — додаде той, докато Челънър палеше пурата си, — как вървеше детективският занаят?

— Не съм и опитвал — отговори Челънър рязко.

— А пък аз опитах — каза Съмърсет — и се забърках в такава каша, че не мога да ти я опиша — загубих всичките си пари и съвсем се орезилих. В тази работа тук, Челънър, има повече бъдеще, отколкото си мислиш; така е фактически с всяка търговия. Трябва или да й вярваш, или да се откажеш от всякаква вяра. Затова — добави той — никой не уважава водопроводчиците, защото никой не им вярва.

— Тъкмо се сетих. Занимаваш ли се още с живопис? — попита Челънър.

— Вече не — отговори Пол, — но мисля да се отдам на цигулката. Погледът на Челънър, който бе станал малко неспокоен, когато се спомена за детективската професия, сега изведнъж се спря за миг върху колоните на утринния вестник, разгърнат на тезгяха.

— Дявол да го вземе — възкликна той, — интересно!

— Кое е интересното? — запита Пол.

— О, нищо — отвърна другият, — само че веднъж се запознах с един човек на име Макгайр.

— И аз! — възкликна Съмърсет. — Нещо за него ли има?

Челънър прочете следното:

„Загадъчна смърт в Степни. Вчера е направена аутопсия върху трупа на Патрик Макгайр, според сведенията — дърводелец. Доктор Дъвъринг заяви, че от известно време лекувал покойника безплатно против безсъние, загубване на апетита и нервна депресия. Причината за смъртта не е установена. Според доктора починалият е угаснал от само себе си. Покойният обичал да пие, което несъмнено е ускорило смъртта му. Оплаквал се от периодична малария, но лекарят не е откривал определена болест. Не знаел дали има семейство. За него той бил човек с нездрав разсъдък, който се смятал за член и жертва на някаква тайна организация. Според личното му мнение покойникът е умрял от страх.“

— Докторът е прав — извика Съмърсет — и толкова ми олекна на сърцето, драги ми Челънър, като узнавам за смъртта му, че ще… Хм, в края на краищата — додаде той, — така му се пада на този нещастник.

В този момент вратата се отвори и на прага застана Дезбъра. Той беше загърнат с дълга мушама, на която липсваха няколко копчета, ботушите му бяха прогизнали от вода, шапката му — омазнена от употреба, ала иначе имаше вид на човек, напълно доволен от живота. Двамата му приятели го посрещнаха с приветствени възгласи и възклицания на изненада.

— А ти опита ли детективския занаят? — полюбопитствува Пол.

— Не — отвърна Хари. — Всъщност, да, опитах-дваж, ала и двата пъти загазих. Само че мислех да заваря моята жена тук — добави той смутено с някак горда стеснителност.

— Какво? Да не си се оженил? — възкликна Съмърсет.

— О, да — каза Хари, — доста отдавна, най-малко един месец оттогава.

— А как си с парите? — запита Челънър.

— Там сме най-зле — призна Дезбъра. — Нямаме пукнат грош. Но прин… мистър Годол ще ни помогне. Затова и идваме тук.

— Коя е настоящата мисис Дезбъра? — попита Челънър с тон на светски човек.

— Бившата мис Лъксмор — отвърна Хари. — Положително ще ви хареса, момчета, защото е далеч по-умна от мен. Пък и умее да разказва чудесно, по-увлекателно и от книга.

Точно в тоя миг вратата се отвори и влезе мисис Дезбъра. Съмърсет извика, защото позна младата дама от Излишната къща, а Челънър се дръпна една крачка назад и изпусна пурата си, като видя чародейката от Челси.

— Какво! — провикна се Хари. — Нима вие и двамата познавате жена ми?

— Струва ми се, че съм я виждал — отговори Съмърсет малко сконфузен.

— Мисля, че съм срещала господина — произнесе мисис Дезбъра кокетно, — но не си спомням къде.

— О, не — извика Съмърсет разпален, — нямам представа… не мога да проумея… къде може да е станало. Всъщност — продължи той, като натъртваше на думите си, — според мен по всяка вероятност тук има грешка.

— Ти, Челънър — каза Хари, — изглежда май също я познаваш?

— И двамата ли са твои приятели, Хари? — запита дамата. — Предполагам, че им е много приятно. Но не си спомням да съм срещала мистър Челънър.

Търсейки пипнешком пурата си, Челънър беше целият почервенял.

— И аз също не си спомням да съм имал това удоволствие — отговори той дрезгаво.

— А къде е мистър Годол? — попита мисис Дезбъра.

— Да не би вие да сте дамата, която има среща със стареца… — подхвана Съмърсет, но се спря изнервен. — Защото в такъв случай — продължи той — трябва веднага да доложа, че сте тук.

И като повдигна една завеса, продавачът отвори някаква врата и влезе в малък павилион, пристроен към задната част на сградата. Дъждът чукаше звънко по покрива. По стените бяха накачени карти, репродукции и няколко справочника. На една маса имаше голяма карта на Египет и Судан, а също и друга, на Тонкин, на която с помощта на цветни карфици ежедневно е бил следен ходът на различните военни кампании. Из въздуха се носеше леко, приятно ухание на най-фин тютюн, а върху сребърната скара на камината пращеше огън не от зловонни въглища, а от смолисти цепеници, които изпускаха чист пламък. В тази изящна и скромна стая, загледан спокойно в огъня и заслушан в тропота на дъжда по покрива, седеше потънал в утринно размишление мистър Годол.

— Охо, мой скъпи мистър Съмърсет — каза той, — да не би от снощи да сте прегърнали някакво ново политическо верую?

— От днес, сър — отговори Съмърсет и пак се изчерви.

— Предполагам, че сте я виждали? — рече мистър Годол и когато Съмърсет отговори утвърдително, продължи: — Моля да ме извините, уважаеми сър, но ще ви дам един съвет. Според мен тази дама едва ли желае да забрави напълно миналото. Между мъже повече думи са излишни.

След малко той посрещна мисис Дезбъра със сериозна и трогателна вежливост, която толкова му подхождаше.

— Радвам се, мадам, че ви посрещам в моя скромен дом — каза той. — И още повече ще се радвам, ако обикновената учтивост и личното ми удоволствие се окажат от съществена полза за вас и за мистър Дезбъра.

— Ваше височество — отвърна Клара, — най-напред трябва да ви благодаря; след всичко, което съм чувала за вас, не ме учудва, че поемате така под своя закрила нещастниците, а колкото до моя Хари, той е напълно достоен за вашата помощ — И млъкна.

— А вие? — подхвърли мистър Годол. — Струва ми се, че тъкмо за това искахте да продължите.

— Вие вземате думите от устата ми — каза тя. — С мен е друго.

— Не съм дошъл тук да съдя мъжете — отвърна принцът, — а още по-малко жените. Сега съм частно лице като вас и милиони други, но човек, който продължава да се бори с мирни средства. И тъй, мадам, вие по-добре от мен знаете, а бог-по-добре от вас, какво сте причинили на хората в миналото, не искам да ви разпитвам, за мен е важно бъдещето, искам то да бъде осигурено. Не бих пъхнал спокойно оръжие в ръцете на нечестен борец и не желая да обезпечавам материално едно от оръдията на такава потайна и варварска война. Говоря малко строго, ала добре обмислям думите си. Не забравям, че сте жена, но един глас непрекъснато ми напомня за децата, чийто живот и здраве сте заплашвали. Жена… — повтори той сериозно — и деца. Може би когато сама станете майка, мадам, ще почувствувате иронията на тази антитеза, може би когато коленичите нощем до люлката, ще ви обземе страх, по-силен от всякакъв срам, а когато детето ви лежи болно, с опасност за живота му, няма да посмеете да коленичите пред вашия Създател.

— Вие виждате грешката — каза тя, — а не причината. Никога ли не е трепвало сърцето ви пред някаква неправда? Но не, уви, защото сте роден на трон.

— Роден съм от жена — отвърна принцът, — плод съм на мъката на майка ми, безпомощен като птиче, като всяко новородено. Вие сте забравили това, ала аз продължавам да го помня. Нали един от вашите английски поети, като огледал земята и видял големите укрепления, безбройните маневриращи войски, военните кораби по моретата и огромните облаци дим от битките по суша и потърсил загрижено с поглед причината за толкова много непосилни приготовления, най-после посред всичко това съзрял майка с детенце. Ето, мадам, такива са моите политически възгледи. А стиховете, които са от мистър Ковънтри Петмор, наредих да преведат на бохемски език. Да, такова е политическото ми верую — да променим каквото можем, да подобрим каквото можем, но все пак да не забравяме, че човек е дявол, когото едва възпират някакви си благородни чувства и принципи, и че никакви думи, колкото и възвишено да звучат, и никаква кауза, колкото и справедлива и благочестива да е, не бива да отслабват тази задръжка.

Настъпи кратко мълчание.

— Боя се, мадам — подхвана отново принцът, — че само ви отегчавам. Възгледите ми са маловажни като самия мен и като мен започват също да остаряват. Но колкото и да ви е неприятно, очаквам отговор от вас.

— Мога да кажа само едно — отвърна мисис Дезбъра: — аз обичам съпруга си.

— Добър отговор — рече принцът, — а това показва, че сте под благотворно влияние, което за жалост ви е липсвало досега.

— Няма да се показвам високомерна пред човек като вас — отговори тя. — Какво искате от мен? Сигурно не тържествени уверения. Какво да кажа? Извършила съм много неща, които не съм в състояние да оправдая и не бих повторила. Ще позволите ли да добавя нещо? Да, мога да кажа следното: никога не съм се подлъгвала по измамни политически химери. Във всеки случай бях готова да срещна противодействие. Когато се впуснах сама във война, или, ако предпочитате по-ясната дума, когато се впуснах в убийства, аз никога не обвинявах противниците си в същото. Никога не съм изпитвала справедливо или престорено възмущение, когато тези, които нападах, оценяваха главата ми. Никога не съм наричала полицая продажник. С една дума, може да съм била престъпничка, но не и глупачка.

— Достатъчно, мадам — каза принцът, — предостатъчно! Вашите думи много ме радват, защото в тази епоха, когато дори убиецът е сантименталист, за мен няма по-голяма добродетел от трезвия ум. Така че позволете ми да се оттегля, защото звънецът известява, че е дошла моята стара приятелка — вашата майка. Обещавам ви да направя каквото мога за вас пред нея.

И докато мисис Дезбъра се върна в тютюнопродавницата, принцът отвори вратата от другата страна и пусна мисис Лъксмор.

— Мадам, моя добра приятелко — заговори той, — толкова ли се е променило лицето ми, че вече не познавате в мистър Годол принц Флоризел?

— Наистина! — възкликна тя, като го погледна през лорнета си. — За мен ваше височество винаги е бил съвършен човек, а при новото ви положение, за което вече научих с дълбоко съжаление, мога да ви уверя, че уважението ми към вас не само не е намаляло, но даже нараснало.

— Така заявяват всички мои познати — отвърна принцът. — Но, моля ви, мадам, седнете. Въпросът ми е от деликатно естество и засяга вашата дъщеря.

— В такъв случай — каза мисис Лъксмор — можете да си спестите труда да говорите, защото съм твърдо решила да нямам нищо общо с нея. Не искам да чувам нито дума в нейна защита, но тъй като никаква друга, добродетел не ценя така, както справедливостта, смятам за свой дълг да ви обясня причините за моето недоволство. Тя напусна мен, нейната естествена закрилница, от години дружи с най-непочтени хора и на всичко отгоре неотдавна се е омъжила. Не искам да виждам нито нея, нито човека, с когото се е свързала. Винаги съм й предлагала сто и двайсет лири стерлинги годишно, предлагам й ги и сега. С толкова разполагах и аз на нейната възраст.

— Много добре, мадам — рече принцът, — така да бъде! Но искам да зачекна още един въпрос: какъв беше доходът на преподобния Бърнард Феншо?

— На моя баща ли? — запита сърцатата стара дама. — Мисля, че седемстотин лири стерлинги годишно.

— Предполагам, освен вас е имал и други деца? — продължи принцът.

— Общо четири — бе отговорът. — Бяхме четири дъщери, и колкото да ми е неприятно, трябва да ви призная, едва ли може да се намери по-противно семейство в Англия.

— Я гледай! — възкликна принцът. — А вие, мадам, имате осем хиляди доход.

— Не повече от пет — отвърна старата дама, — но какво целите с този въпрос, дявол да го вземе?

— Да отпуснете хиляда лири стерлинги годишна издръжка — отговори Флоризел с усмивка. — Защото не искам да вземате за пример баща си. Той е бил беден, а вие сте богата. Бедността му е причинявала много затруднения, вашето богатство — никакви. И фактически, мадам, ако ми позволите да зачекна този щекотлив въпрос, вие си приличате само по едно — че и двамата имате дъщеря, която е изпълнявала по-скоро прищевките си, отколкото синовния си дълг.

— В тази къща се опитват да ме вкарат в клопка — каза старата дама, като стана. — Но няма да успеят. Ако ще и всички тютюнопродавци в Европа…

— Ах, мадам — прекъсна я Флоризел, — преди моето така наречено падение не си служехте с такъв език! И щом като толкова ненавиждате скромната професия, с която се препитавам, позволете ми да ви направя едно приятелско предложение. Ако не сте съгласна да издържате дъщеря си, ще бъда принуден да настаня тази девойка зад тезгяха си, където тя несъмнено ще привлича много клиенти, а вашият зет ще облече ливрея и ще стане куриер. С прилив на такава млада кръв доходите ми може да се удвоят и да се наложи като най-обикновена признателност да сложа името Лъксмор до името Годол.

— Ваше височество — отвърна старата дама, — аз бях много груба, а вие — много хитър. Предполагам, че тази хубостница е някъде тук. Доведете я.

— По-добре да ги наблюдаваме незабелязано — предложи принцът и като стана, тихомълком дръпна завесата.

Мисис Дезбъра седеше на един стол гърбом към тях, Съмърсет и Хари я слушаха с необикновен интерес, а Челънър, оправдавайки се с някаква работа, отдавна се бе оттеглил от омразната компания на чародейката.

— Точно в тоя момент — разправяше мисис Дезбъра — мистър Гладстон видял лицето на подлия си нападател. Устата му надала вик — вик на плахо тържество…

— Ето го мистър Съмърсет! — прекъсна я сърцатата стара дама с най-високия тон на своя регистър. — Ах, мистър Съмърсет, какво направихте с моята къща!

— Мадам — намеси се принцът, — позволете ми да дам обяснение, а междувременно кажете на дъщеря си „добре дошла“.

— Е, Клара, здравей — рече мисис Лъксмор. — Май ще ти отпусна издръжка. От това ти печелиш. Що се отнася до мистър Съмърсет, готова съм да изслушам обясненията му, защото макар и да ми струваше скъпо, цялата тази работа беше безспорно комична. Във всеки случай — добави тя, кимайки на Пол, — този млад джентълмен ми е много симпатичен, но не съм виждала по-смешни картини от неговите.

— Поръчах лека закуска — каза принцът. — Мистър Съмърсет, тъй като всички тук са ви приятели, моля, ако обичате, да заповядате на трапезата с тях. Аз ще ви заместя зад тезгяха.

ПОСЛЕСЛОВ

Едва ли има културен човек, който поне в детска възраст да не е чел нещо от знаменитите „арабски приказки“, широко известни като „Хиляда и една нощ“.

Може да се каже също: едва ли има юноша, който да не се е увличал от приключенските романи и повести на английския писател Робърт Луис Стивънсън (1850–1894), да не знае поне най-известното му произведение — „Островът на съкровищата“.

Връзката не е случайна.

Стивънсън се запознава с „приказките на Шехеразада“ още като дете. И те оставят у него дълбоко впечатление, защото, вече като писател, в творчеството му са вплетени (разбира се, по нов начин) същите характерни елементи — приключения, пътешествия, увлекателност, романтика, дори отчасти фантастика („Доктор Джекил и мистър Хайд“).

Но това влияние намира по-непосредствено отражение в настоящата книга. В 1878 г., т.е. дванайсет години след първите му литературни опити и три години преди класическия му приключенски роман „Островът на съкровищата“, Стивънсън завършва серия разкази, които се печатат от юни до октомври с. г. в списание „Лондон“ под общ надслов „Съвременни хиляда и една нощ“. Отначало разказите нямали успех. Дълго време авторът им търсил издател, докато най-после в 1882 г., т.е. една година преди „Островът на съкровищата“, излизат в отделна книга с малко променено заглавие — „Нови хиляда и една нощ“. Впоследствие към тях авторът добавя и втора част. Днес тази книга е призната за едно от най-добрите произведения на този класик на приключенската литература.

Да си припомним, в истинската „Хиляда и една нощ“ везирската дъщеря Шехеразада, обречена на смърт, разказва приказките си нощем на жестокия халиф и ги прекъсва на най-интересното място, за да подхранва любопитството му и да отлага смъртта си. Стивънсън също си служи с този похват — в първата част разказвач е някакъв арабин, който само се споменава мимоходом, а във втората част, представляваща всъщност повест, съставена от няколко новели, разказват някои от действуващите лица.

Разказите са обединени и от общ герой, съответствуващ на благородния халиф Харун ал-Рашид от арабските приказки — романтичния принц Флоризел, тайнствен и добродетелен управител на Бохемия, тънък познавач и наблюдател на живота, който се намесва в събитията от хуманни подбуди, за да спомогне да възтържествува правдата и да бъде наказано злото.

Но макар и да използува похватите на арабския приказен епос, Стивънсън създава от съвременен материал реалистично произведение, засягащо важни проблеми на заобикалящата го действителност. И тук, както и в другите му произведения, героите са предимно млади хора, които в напрегната обстановка, изискваща енергични, самостоятелни решения и действия, търсят целта и мястото си в живота. Това е младото поколение на викторианската епоха, с което е живял и страдал авторът, И с горчивината на собствените си преживявания и наблюдения той разголва скритите пороци на това общество — егоизма, алчността, користолюбието, жестокостта, престъплението…

Действително в настоящата книга има много престъпления, някои извършвани дори с благородни подбуди („Атентаторът“), което навежда на мисълта, че тя спада към криминалния жанр. Наистина тук Стивънсън е под влиянието на един от родоначалниците на криминалната литература — Уилки Колинз (автор на „Лунният камък“ и др.), от когото заимствува сензационно-авантюристичния елемент, но използува и похватите на друг английски класик — Уилям Текъри („Панаир на суетата“), за да вмъкне сатиричен елемент. Така се получава една остроумна пародия на сензационната литература, но вече от оня стадий на нейното развитие, когато тя започва да се съединява с чисто детективския жанр. (В един от разказите на Стивънсън дори се явява, макар и епизодично, детектив). Това също не е случайно. То обуславя по-нататъшното поприще на Стивънсън като класик на приключенския жанр, а също и изпълнения му с приключения живот. Както сам той признава: „Аз съм 45 на сто художник и 55 на сто търсач на приключения.“

С остър, динамичен сюжет, с бързо развиващи се събития, с живи, запомнящи се образи и социално-изобличително въздействие, настоящата книга на Робърт Луис Стивънсън несъмнено ще допълни и обогати представата на българския читател за неговото творчество.

„Напишете биографията ми, ако държите на това. Но побързайте, Защото четири години след смъртта ми ще ме забравят.“

За щастие тези думи на Стивънсън не се сбъдват. Защото, макар и да умира само 44-годишен, книгите му и днес се четат, а несъмнено и в бъдеще ще се четат от милиони млади, пък и възрастни хора в цял свят.

Преводачът

Хартиената книга е на Мито Павлов.

Издание:

Робърт Луис Стивънсън НОВИ ХИЛЯДА И ЕДНА НОЩ

Английска, второ издание.

Издателство „Отечество“ бул. „Георги Трайков“ 2А

Държавна печатница „Балкан“ — София

(c) Борис Миндов, преводач, 1979

c/o Jusautor, Sofia

Robert Louis Stevenson NEW ARABIAN NIGHTS

Thomas Nelson and Sons New York

Информация в Уикипедия:

— The New Arabian Nights

— More New Arabian Nights: The Dynamiter

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.